ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2025 року м.Дніпро Справа № 904/6023/19 (904/2827/24)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2024 (суддя Камша Н.М.)

у справі № 904/6023/19 (904/2827/24)

за позовом Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: арбітражний керуючий Сластнікова Ганна Олександрівна

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за первісним позовом: Приватне підприємство "ЛІГАЛ - АВП"

про стягнення заборгованості у розмірі 345 000,00 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ"

до Фізичної особи-підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за зустрічним позовом: арбітражний керуючий Сластнікова Ганна Олександрівна

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Чуднецова Світлана Володимирівна, с. Маяки, Біляївський район, Одеська область (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ", м. Нікополь (далі - відповідача), в якому просила:

- визнати суму 345 000,00 грн. витратами банкрута ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" () пов`язаними із проведенням ліквідаційної процедури товариства, які виникли під час виконання договору між ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" () та фізичною особою - підприємцем Чуднецовою Світланою Володимирівною (юридична адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 , АТ КБ "ПриватБанк", МФО 305299) про надання послуг по збереженню майна банкрута №БН від 01.10.2022 з додатками та додатковою угодою до нього №1 від 24.06.2023 в період з 01.10.2022 по 30.04.2024;

- стягнути з ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" () на користь фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни (юридична адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 , АТ КБ "ПриватБанк", МФО 305299) 345 000,00 грн., як витрати на ліквідаційну процедуру, зобов`язавши ліквідатора ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" арбітражного керуючого Вербицького О.В., свідоцтво №692 від 18.04.2013 оплатити цю суму витрат фізичній особі - підприємцю Чуднецовій Світлані Володимирівні (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в порядку, встановленому абз. 1 п.2 ч.3 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме у першу чергу, до виплати кредиторам у порядку черговості, встановленому Кодексом України з процедур банкрутства.

23.07.2024 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла зустрічна позовна заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" Вербицького О.В. (відповідач за первісним позовом) до Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлана Володимирівна, с. Маяки, Біляївський район, Одеська область (позивач за первісним позовом), за участю третьої особи - арбітражного керуючого Сластнікової Ганни Олександрівни, в якому арбітражний керуючий просив:

1. Прийняти цей зустрічний позов та розглянути його разом із первісним позовом;

2. Призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження;

3. Визнати недійсним договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» від 01 жовтня 2022 року, укладений між ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» в особі арбітражного керуючого Сластнікової Ганни Олександрівни та Фізичною особою-підприємцем Чуднецовою Світланою Володимирівною з усіма додатками та додатковими угодами до нього.

4. Стягнути з Чуднецової Світлани Володимирівни на користь ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» судові витрати по справі.

03.10.2024 Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/6023/19(904/2827/24) винесено рішення, яким:

- задоволено частково первісний позов фізичної особи-підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ";

- стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56, ) на користь Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни ( АДРЕСА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) вартість послуг зі збереження майна на загальну суму 345 000,00 грн. та судові витрати в сумі 5 175,00 грн.;

- відмовлено в задоволенні решти позовних вимог;

- відмовлено в задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" до фізичної особи-підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни про визнання недійсним договору про надання послуг по збереженню майна банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" від 01.10.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в особі арбітражного керуючого Сластнікової Г.О. та фізичної особи-підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни з усіма додатками та додатковими угодами до нього.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2024 у справі №904/6023/19(904/2827/24), прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- 24 червня 2023 року Сластніковою Г.О. від імені боржника було укладено Додаткову угоду №1 від 24.06.2023р. на підставі якої на зберігання було передано додаткове майно та збільшилася загальна вартість послуг у шість разів (з 5 000 грн на місяць до 30 000 грн на місяць). Збільшення ціни у шість разів після того як ліквідатору вже було висловлено недовіру комітетом кредиторів є очевидно недобросовісним;

- Сластнікова Г.О. не просто не узгоджувала зміст оскаржуваного договору та додаткової угоди до нього, якою ціна була збільшена у шість разів із кредиторами, але й навіть всупереч вимогам законодавства не звітувала щодо такої угоди ані перед кредиторами, ані перед господарським судом;

- акти приймання-передачі майна лише підтверджують сам факт повернення майна. Вказані акти не містять посилання на ціну зберігання і не є за своєю суттю актами приймання-передачі наданих послуг. Після повернення майна ФОП Чуднецовою С.В. було вперше направлено ліквідатору Вербицькому О.В. акти приймання-передачі наданих послуг, які містили конкретну ціну "наданих послуг", а також що саме підписання даного акту є підставою для проведення розрахунку між сторонами. При цьому Ліквідатор Вербицький О.В. не підписував ці акти та жодним чином не узгоджував ціну наданих послуг. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Натомість відповідно до п. 2.2. Договору оплата проводиться саме на підставі акта приймання-передачі наданих послуг, а не акта приймання-передачі майна;

- з урахуванням того, що предметом первісного позову є стягнення послуг за збереження майна на загальну суму 345 000 грн., то вбачається, що вартість зберігання перевищує загальну ринкову ціну всього майна у 1,73 рази, що свідчить про очевидно завищену ціну зберігання;

- звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника;

- сама ціна договору є очевидно завищеною адже вартість зберігання майже у два рази перевищує ринкову вартість всього майна, а новий ліквідатор зміг передати майно на зберігання безкоштовно (копії Договору зберігання від 10.04.2024р., Акта приймання-передачі до Договору зберігання від 10.04.2024р., Договору зберігання від 12.04.2024р., Акта приймання-передачі до Договору зберігання від 12.04.2024р. між боржником та ТОВ "УКР МЕТАЛ ГРУП" додавалися до зустрічного позову, копія звіту про оцінку майна також є в матеріалах справи);

- ФОП Чуднецова С.В. не мала жодного бажання брати участь у цій справі, не мала реальних ресурсів для виконання договору.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

17.06.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ФОП Чуднецової С.В. надійшли пояснення по справі, за змістом яких остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

17.06.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» надійшло клопотання про залишення заяви (письмових пояснень) без розгляду у справі № 904/6023/19 (904/2827/24).

Клопотання обґрунтоване тим, що у встановлений судом строк Позивач, ФОП Чуднецова С.В., не скористалася своїм правом та не подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву також не надходило. Подана представником Позивача «заява (письмові пояснення)» за своєю суттю та змістом є відзивом на апеляційну скаргу, оскільки містить заперечення щодо її вимог та обставин, на яких вона ґрунтується. Таким чином, Позивач намагається обійти встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву шляхом подання аналогічного за змістом документа під іншою назвою. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним (ч. 5 ст. 161 ГПК України). Однак представник Позивача не звертався до суду з проханням надати дозвіл на подання додаткових пояснень, а суд не визнавав їх подання необхідним.

Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19: «23. При розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим кодексом (частина перша статті 161 ГПК України). Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним (частина п`ята цієї статті). 24. Відповідач не просив дозволу подати додаткові пояснення, які він надіслав 6 листопада 2020 року, а суд за межами строку для подання відзиву на касаційну скаргу не визнавав їх подання необхідним. Тому ці додаткові пояснення Велика Палата Верховного Суду теж залишає без розгляду».

В свою чергу, Верховним Судом у постанові від 02.04.2025 у справі № 925/604/24 зазначено: « 3.5. Оскільки зазначені відзив на касаційну скаргу та додаткові пояснення на касаційну скаргу... надано Відповідачем 31.03.2025, тобто поза межами строку встановленого ухвалою... від 06.03.2025, а також враховуючи відсутність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, відзив та пояснення долучаються до матеріалів справи, однак залишаються без розгляду, відповідно до положень статей 118, 295 Господарського процесуального кодексу України (пункти 14-24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19...)».

Отже, оскільки Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк, а подана ним заява (письмові пояснення) по суті є відзивом, враховуючи, що заявниця не клопотала перед судом про надання додаткових пояснень щодо окремого питання, а суд не визнавав їх подання необхідним, такі долучаються до матеріалів справи, проте залишаються без розгляду.

За приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

17.06.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого Сластнікової Г.О. надійшли пояснення по справі, за змістом яких остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні 09.07.2025 брали участь ліквідатор ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» арбітражний керуючий Вербицький О.В. (апелянт), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача за первісним позовом Сластнікова Г.О. та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за первісним позовом ПП «Лігал АВП». Позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, уповноваженого представника не направив, про причини неявки суд не проінформував.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, а також враховуючи межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, з огляду на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів не вбачає наявність правових та фактичних підстав для відкладення розгляду справи та продовжує її розгляд, вважаючи за можливе здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Апелянт та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за первісним позовом в судовому засіданні 09.07.2025 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили суд оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове - про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача за первісним позовом заперечила проти задоволення апеляційної скарги, наполягала на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ", 53201, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56, (далі - ТОВ "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ", відповідач).

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру у справі, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Сластнікову Ганну Олександрівну.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 відсторонено арбітражного керуючого Сластнікову Ганну Олександрівну від виконання повноважень ліквідатора у справі №904/6023/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" та призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" арбітражного керуючого Вербицького Олексія Вікторовича (далі - арбітражний керуючий, відповідач, позивач по зустрічному позову).

26.06.2024 до суду в межах справи про банкрутство надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" про стягнення заборгованості у сумі 345 000,00 грн.

Фізична особа - підприємець Чуднецова Світлана Володимирівна просила:

- визнати суму 345 000,00 грн. витратами банкрута ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" () пов`язаними із проведенням ліквідаційної процедури товариства, які виникли під час виконання договору між ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" () та фізичною особою - підприємцем Чуднецовою Світланою Володимирівною (юридична адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 , АТ КБ "ПриватБанк", МФО 305299) про надання послуг по збереженню майна банкрута №БН від 01.10.2022 з додатками та додатковою угодою до нього №1 від 24.06.2023 в період з 01.10.2022 по 30.04.2024;

- стягнути з ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" () на користь фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни (юридична адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 , АТ КБ "ПриватБанк", МФО 305299) 345 000,00 грн., як витрати на ліквідаційну процедуру, зобов`язавши ліквідатора ТОВ "НЗСТ"ЮТІСТ" арбітражного керуючого Вербицького О.В., свідоцтво №692 від 18.04.2013 оплатити цю суму витрат фізичній особі - підприємцю Чуднецовій Світлані Володимирівні (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в порядку, встановленому абз. 1 п. 2 ч. 3 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме у першу чергу, до виплати кредиторам у порядку черговості, встановленому Кодексом України з процедур банкрутства.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем договору про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ "НЗСТ "ЮТІСТ" від 01.10.2022 в частині оплати наданих послуг.

01.10.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" (далі - замовник, поклажодавець, відповідач) та фізичною особою-підприємцем Чуднецовою Світланою Володимирівною (далі - виконавець, зберігач, позивач) укладено договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ "НЗСТ "ЮТІСТ" від 01.10.2022 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого у порядку та на умовах, визначених договором, виконавець надає замовнику, а замовник приймає та сплачує надані виконавцем послуги по збереженню майна замовника, яке перелічено у додатках до цього договору (далі - майно банкрута).

Згідно п.1.2. Договору сторони погодили, що місцем збереження майна будуть нежитлові приміщення виконавця, розташовані у містах, які не входять до переліку територій, розташованих у зоні проведення бойових дій.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що ціна договору - 5 000,00 грн. за один календарний місяць збереження виконавцем майна банкрута замовника. Ціна може бути зміненою, що має бути відображено в додатковій угоді до цього Договору.

Оплата за надані послуги за цим Договором проводиться замовником в безготівковій формі в національній валюті України на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та виставленого виконавцем рахунку за відповідний період зберігання. (п.2.2 Договору).

Акт наданих послуг підписується сторонами по закінченню строку дії договору (п.2.6. Договору).

В договорі зазначено, що сторони розуміють, що замовник знаходиться в особливому правовому режимі, тому дійшли згоди про те, що вказані послуги відносяться до витрат, пов`язаних з проведенням ліквідаційної процедури у справі про банкрутство №904/6023/19 та оплачуються в порядку, встановленому ч.3 ст.61 Кодексом України з процедур банкрутства (п.2.4 Договору).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що строк початку надання послуг рахується з дати підписання Договору та діє до дати фактичного розрахунку за надану послугу збереження майна банкрута.

Виконавець зобов`язаний прийняти від замовника на збереження майно замовника, перелічене в додатках до цього Договору (п.4.1 Договору).

Замовник зобов`язаний транспортувати майно банкрута з Нікопольської територіальної громади, а саме - з території промислового комплексу банкрута (Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56), яка внесена до переліку громад, на території яких ведуться активні бойові дії до місця збереження майна (п.4.5 Договору).

Пунктом 4.6 Договору визначено, що замовник зобов`язаний оплатити надані послуги в повному обсязі за весь період зберігання майна банкрута.

На письмову вимогу замовника, виконавець зобов`язаний не пізніше п`яти робочих днів передати, а замовник прийняти майно банкрута (п.4.7 Договору).

У п.6.1. Договору зазначено, що виконавець відповідає за збереження майна банкрута з моменту підписання цього договору і до моменту фактичної передачі замовнику.

Замовник відповідає за своєчасність проведення розрахунків за надану послугу (п.6.2 Договору).

Згідно додатку №1 до Договору надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022 майно банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" складається з наступного майна:

- Автомобіль ГАЗ-33021 бортовий малотонажний, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 - 1 од.;

- Принтер EPSON 0 (1170) - 1 од.;

- Кондиціонер - 2 од.

Згідно додатку №2 від 24.06.2023 до Договору надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022 майно банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" складається з наступного майна:

- акумуляторні батареї п/с 16 - 106 од.;

- зарядний пристрій - 1 од.;

- шафа офісна - 1 од.;

- стілець офісний - 5 од.

Додатковою угодою №1 від 24.06.2023 до Договору про надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022 було внесено зміни до п.2.1. Договору в наступній редакції, а саме:

2.1. Ціна Договору складає 30 000,00 грн.:

- 5 000,00 грн. за місяць збереження Виконавцем майна банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в місті Одеса;

- 25 000,00 грн. за місяць збереження Виконавцем майна банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в місті Кам`янське.

Сторони дійшли згоди про те, що зміни до Договору, викладені в даній угоді, вступають в силу з 01.07.2023.

Між сторонами 05.10.2022 та 24.06.2023 складені Акти приймання-передачі майна банкрута №бн від 01.10.2022, які підписані сторонами, відповідно до яких поклажодавцем було передано зберігачу на зберігання майно відповідно, а саме:

- Автомобіль ГАЗ-33021 бортовий малотонажний, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 - 1 од.;

- Принтер EPSON 0 (1170) - 1 од.;

- Кондиціонер - 2 од.

- акумуляторні батареї п/с 16 - 106 од.;

- зарядний пристрій - 1 од.;

- шафа офісна - 1 од.;

- стілець офісний- 5 од.

На виконання умов договору між сторонами 10.04.2024 та 12.04.2024 складені Акти приймання-передачі майна ТОВ НЗСТ "ЮТІСТ" №№3, 4 зі збереження за умовами договору надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022, які підписані сторонами, відповідно до яких зберігачем було повернуто поклажодавцю майно, а саме:

- Автомобіль ГАЗ-33021 бортовий малотонажний, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 - 1 од.;

- Принтер EPSON 0 (1170) - 1 од.;

- Кондиціонер - 2 од.

- акумуляторні батареї п/с 16 - 106 од.;

- зарядний пристрій - 1 од.;

- шафа офісна - 1 од.;

- стілець офісний- 5 од.

В наданих Актах приймання-передачі майна ТОВ НЗСТ "ЮТІСТ" №№3, 4 зі збереження за умовами договору надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022, який підписано сторонами, вказано, що замовник не має претензій щодо якості наданої послуги.

22.04.2024 через Акціонерне товариство "Укрпошта" позивачем направлено претензію №1 від 18.04.2024 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" про:

- підписання арбітражним керуючим Вербицьким О.В. актів приймання-передачі послуг по збереженню майна банкрута від 10.04.2024 та від 12.04.2024, а саме в частині оплати наданих послуг;

- сплату наданих послуг в повному обсязі за весь період зберігання майна банкрута з 01.10.2022 по 12.04.2024 в сумі 345 000,00 грн.

Відповідач не надав відповідь на претензію позивача та зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг у сумі 345 000,00 грн. не виконав, що є причиною виникнення спору.

В свою чергу, 23.07.2024 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла зустрічна позовна заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" Вербицького О.В. (відповідач за первісним позовом) до Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлана Володимирівна, с. Маяки, Біляївський район, Одеська область (позивач за первісним позовом), за участю третьої особи - арбітражного керуючого Сластнікової Ганни Олександрівни, в якому арбітражний керуючий просив:

1. Прийняти цей зустрічний позов та розглянути його разом із первісним позовом;

2. Призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження;

3. Визнати недійсним договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» від 01 жовтня 2022 року, укладений між ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» в особі арбітражного керуючого Сластнікової Ганни Олександрівни та Фізичною особою-підприємцем Чуднецовою Світланою Володимирівною з усіма додатками та додатковими угодами до нього.

4. Стягнути з Чуднецової Світлани Володимирівни на користь ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» судові витрати по справі.

Позивач за зустрічним позовом про визнання договору недійсним зазначав, що договір від 01.10.2022 суперечить інтересам кредиторів, а ціна послуг завищена. Крім того, договір не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, які визначені ст.ст. 3, 13 ЦК України.

Так, позивач стверджував, що зміст договору суперечить принципам добросовісності та розумності (ст.3 ЦК України), а уклавши спірний договір сторони мали на меті завдати шкоди інтересам кредиторів, зловживали правом, що суперечить ч.3 ст.13 ЦК України. Зазначав, що договір має ознаки фраудаторності, укладений на шкоду кредиторам.

Позивач також вважає спірний договір таким, що суперечить інтересам держави, оскільки ФОП Чуднецова С.В., що застосовує спрощену систему оподаткування як платник Єдиного податку першої групи, не має зареєстрованих видів діяльності щодо надання послуг із зберігання майна. Подібна діяльність, за ствердженням позивача, може сприяти ненадходженню коштів до бюджету.

Додатковою угодою №1 від 24.06.2023 до Договору про надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022 було внесено зміни до п.2.1. Договору в наступній редакції, а саме: ціна Договору складає 30 000,00 грн. на місяць.

Оспорюваним договором було встановлено ціну зберігання у 30 000 грн. на місяць, яка є значно завищеною з урахуванням вартості та обсягу майна.

Погодження з боку комітету кредиторів на укладення вищезазначеного договору із відповідним строком та ціною зберігання не було надано.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що оспорюваний правочин було вчинено на невигідних умовах для боржника, оскільки внаслідок завищеної ціни за зберігання майна може відбутися зменшення активу боржника, що в свою чергу зменшує ліквідаційну масу банкрута.

Відповідач у поясненнях на зустрічний позов заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог.

Згідно ст.12 КУзПБ арбітражний керуючий зобов`язаний здійснювати заходи щодо захисту майна боржника, тому був укладений договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ НЗСТ "ЮТІСТ" №бн від 01.10.2022. При цьому, за ствердженням третьої особи, арбітражного керуючого Сластнікової Г.О., нею обрано зберігачем особу, якій вона довіряла та зберігачем запропоновано умови договору, прийнятні для ситуації, що склалась на підприємстві боржника в м.Нікополь, де знаходиться боржник, його майно, яке перебувало під постійними обстрілами.

На думку відповідача та третьої особи, позивач не надав будь-яких належних доказів того, що договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ НЗСТ "ЮТІСТ" №бн від 01.10.2022 є недійсним у відповідності до підстав, вичерпний перелік яких міститься у положеннях ст. 203 та 215 ЦК України.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що борг відповідача перед позивачем за поданими до справи доказами становить 345 000,00 грн. Вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з віднесенням на нього судових витрат.

Водночас, суд не вбачав підстав у задоволенні вимоги позивача щодо визнання спірної суми витратами банкрута, пов`язаними з проведенням ліквідаційної процедури, з оплатою цих витрат в першу чергу в порядку, встановленому абз. 1 п. 2 ч. 3 ст. 61 КУзПБ, з огляду на те, що грошові вимоги до банкрута мають бути заявлені окремо, у справу про банкрутство як грошові вимоги з їх внесенням до реєстру вимог кредиторів банкрута з відповідною сплатою судового збору за таку заяву.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виснував про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Варто зазначити, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Як передбачено ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 зазначено, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

В свою чергу, інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад контрагентів боржника (постанова Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20).

У даному випадку про недійсність правочину заявлено в межах справи про банкрутство ліквідатором банкрута, і таке звернення ґрунтується, в тому числі на загальних підставах, передбачених Цивільним кодексом України (статті 3, 13).

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Наведене регламентує, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Апеляційний суд наголошує, що спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними або можуть бути визнані недійсними. У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що цілеспрямовано вчиняються боржником на ухилення від виконання своїх зобов`язань.

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

Водночас, колегія суддів наголошує, що до фраудаторного правочину як зловживання правом, намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним визначальним критерієм зловживання правом.

Як зазначено в постанові Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови у забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

Апеляційний суд зазначає, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що вчиняється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам. Тож такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (постанова Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17).

Дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18).

Судом встановлено наступні обставини.

Позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання договору недійсним ґрунтуються на тому, що договір від 01.10.2022 суперечить інтересам кредиторів, а ціна послуг завищена; ФОП Чуднецова С.В., що застосовує спрощену систему оподаткування як платник Єдиного податку першої групи, не має зареєстрованих видів діяльності щодо надання послуг із зберігання майна; оспорюваним договором було встановлено ціну зберігання у 30 000 грн. на місяць, яка є значно завищеною з урахуванням вартості та обсягу майна; погодження з боку комітету кредиторів на укладення вищезазначеного договору із відповідним строком та ціною зберігання не було надано.

Проте, господарський суд обґрунтовано зауважив, що до матеріалів даної справи не подано доказів та не наведено чітких підстав і обґрунтувань для визнання спірного договору недійсним.

Так, обов`язок ліквідатора вживати заходи для збереження майна банкрута встановлений ст.ст. 12, 61 КУзПБ, а для укладення договору збереження не потрібна згода комітету кредиторів банкрута. Тобто, економічна мета укладення договору зберігання є правомірною.

Безпідставними є й посилання скаржника на те, що спірний правочин суперечить інтересам держави і суспільства з огляду на те, що позивач за зустрічним позовом не є контролюючим чи правоохоронним державним органом і не має повноважень встановлювати обставини такого роду. Повноту і достовірність оподаткування діяльності ФОП Чуднецової С.В. вправі перевіряти відповідні державні органи.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що здійснення ФОП Чуднецовою С.В. діяльності з надання послуг із зберігання майна за спрощеною системою оподаткування як платником Єдиного податку першої групи може свідчити лише про можливе порушення нею правил у сфері оподаткування, але не є підтвердженням неможливості проведення такого виду діяльності, з огляду, зокрема, й на те, що чинне законодавство не забороняє суб`єктам підприємницької діяльності займатися видами діяльності, що не визначені за КВЕД як основні.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність тверджень позивача за зустрічним позовом про завищену ціну наданих послуг, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо надання такого ж роду послуг за зберігання аналогічного виду майна у відповідному регіоні за іншими цінами.

Так само, суду не представлено аналітичних та статистичних досліджень компетентних органів чи експерта-спеціаліста відповідної галузі, щодо аналізу ринкових цін послуг із зберігання, тотожних тим, що мали місце у даній справі.

Що стосується Звіту про оцінку рухомого майна від 25.07.2024, яке передавалось на зберігання, то такий не є належним та допустимим доказом завищення ціни, позаяк предметом спірного договору є надання послуг зберігання, а не купівля-продаж майна.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин того, що укладаючи 01.10.2022 договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ "НЗСТ "ЮТІСТ" арбітражний керуючий Сластнікова Г.О. та ФОП Чуднецова С.В. мали іншу нелегітимну мету, аніж зберігання такого майна, що входить до кола обов`язків ліквідатора боржника, повноваження якого на той час здійснювала Сластнікова Г.О.

Як вже було зазначено, намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним визначальним критерієм зловживання правом в контексті оцінки фраудаторності правочину і позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності в діях сторін правочину ознак реалізації цього наміру, а судом такі не вбачаються.

В свою чергу, укладення Додаткової угоди №1 від 24.06.2023 до Договору про надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022, якою було внесено зміни до п.2.1. Договору, зокрема, погоджено нову ціну Договору - 30 000,00 грн, було обумовлено необхідністю надання більшого спектру послуг по зберіганню майна боржника, а саме, окрім вже переданих: Автомобіля ГАЗ-33021 бортовий малотонажний, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 - 1 од.; принтера EPSON 0 (1170) - 1 од.; кондиціонер - 2 од., виникла потреба у зберіганні: акумуляторних батарей п/с 16 - 106 од.; зарядного пристрою - 1 од.; шафи офісної - 1 од.; стільця офісного - 5 од. При цьому планувалося, що такі послуги будуть здійснюватися за місцем збереження Виконавцем майна банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в місті Кам`янське.

Наведеним спростовуються твердження апелянта про те, що збільшення ціни у шість разів після того як ліквідатору вже було висловлено недовіру комітетом кредиторів є очевидно недобросовісним, адже таке не було пов`язано із згаданими обставинами, а зумовлено значним збільшенням кількості майна, потреба в зберіганні якого виникла, та його знаходженням в іншому місті.

Оцінюючи нову вартість зберігання, суд не може оминути суттєво більшу кількість активів боржника, послуги за збереження якого мала надавати ФОП Чуднецова С.В. Як зазначила Сластнікова Г.О., рухоме майно (промислові свинцові батареї в кількості 106 од.) потребують живлення 380 В та спеціальних умов збереження.

До того ж, враховуючи аналогічний стандарт доказування, що був застосований при аналізі Договору про надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022, судом враховується відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів невідповідності такої ціни за зберігання аналогічного виду майна у відповідному регіоні ринковим цінам.

Те, що новий ліквідатор зміг передати майно на зберігання безкоштовно, вказує лише на досягнення домовленості сторін нового правочину, які в силу ст.ст. 6, 627 ЦК України є вільними у визначенні умов договору, щодо істотних умов зберігання майна та ефективну діяльність ліквідатора Вербицького О.В. по економічному критерію в частині виконання ним своїх обов`язків із вжиття заходів щодо збереження майна ТОВ "НЗСТ "ЮТІСТ", проте жодним чином не доводить, що будь-яка ціна, яка є більшою за «безкоштовно» вочевидь є завищеною.

Таких же висновків суд притримується і щодо аргументів скаржника про те, що «сама ціна договору є очевидно завищеною адже вартість зберігання майже у два рази перевищує ринкову вартість всього майна», оскільки на етапі укладення договору неможливо спрогнозувати тривалість судової процедури банкрутства та відповідно необхідність в отриманні послуг із зберігання майна банкрута, їх економічну складову та доцільність загалом.

Цілком логічним є й те, що понесення витрат на зберігання майна ТОВ "НЗСТ "ЮТІСТ", які відносяться до витрат, пов`язаних з ліквідаційною процедурою, буде призводити до зменшення грошових активів боржника, що, втім, не може вважатися заподіянням шкоди кредиторам, якщо такі витрати є необхідними.

В даному випадку видаються більш переконливими докази щодо правомірності та обґрунтованості визначення відповідної ціни послуг із зберігання, ніж докази, подані позивачем за зустрічним позовом на заперечення обумовлених сторонами цін.

За таких умов, суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним і доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Щодо основного позову, суд виходить з того, що предметом доказування є обставини укладення договору, строк дії договору, строки зберігання, наявність оплати, вартість зберігання за договором, умови оплати, наявність акту надання послуг, наявність прострочення оплати.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно зі ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Статтею 938 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

За приписами ст. 947 ЦК України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання (ст. 948 ЦК України ).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору позивачем були надані відповідачу послуги відповідно до Актів приймання-передачі майна ТОВ НЗСТ "ЮТІСТ" №№3, 4 від 10.04.2024 та від 12.04.2024 відповідно, на загальну суму 345 000,00 грн.

Оплата за надані послуги за цим Договором проводиться замовником в безготівковій формі в національній валюті України на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та виставленого виконавцем рахунку за відповідний період зберігання. (п.2.2 Договору).

Оплата за надані послуги проводиться за період фактичного зберігання майна (п.2.3 Договору).

У той же час, відповідачем зобов`язання за договором у частині оплати послуг зберігання належним чином та у встановлені строки виконано не було, у зв`язку з чим у поклажодавця утворилась заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 345 000,00 грн.

Доказів сплати зазначеної суми матеріали справи не містять.

Як правильно виснував господарський суд, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості, доводи ліквідатора про те, що на укладення договору від 01.10.2022 необхідно було отримати згоду комітету кредиторів банкрута, оскільки така норма не передбачена чинним Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), а до повноважень ліквідатора згідно зі ст.61 КУзПБ належить забезпечення збереження майна боржника.

При тому, як свідчать матеріали справи, усні або письмові обмеження на вчинення правочинів від кредиторів на адресу ліквідатора ТОВ НЗСТ "ЮТІСТ" Сластнікової Г.О. не надходило.

Не може бути підставою для звільнення відповідача за первісним позовом від сплати заборгованості за договором зберігання від 01.10.2022 і та обставина, що ФОП Чуднецова С.В. перебуває на податковому обліку як платник Єдиного податку першої групи, що передбачає надання послуг лише з роздрібної торгівлі. Дані обставини можуть бути порушенням законодавства про оподаткування, однак ці правовідносини перебувають поза межами провадження у даній справі.

В свою чергу, представник третьої особи на стороні відповідача - кредитор ПП "Лігал-АВП" наголошував на тому, що рішення про передачу майна на зберігання згідно з додатковою угодою №1 від 24.06.2023, у якому збільшена сума послуг за зберігання з 5 000,00 грн. до 30 000,00 грн. за місяць прийнято ліквідатором банкрута Сластніковою Г.О. вже після проведення засідання комітету кредиторів банкрута 05.06.2023, на якому висловлено недовіру арбітражному керуючому Сластніковій Г.О., а укладеною додатковою угодою завдані збитки і банкруту, і його кредиторам.

Водночас, невиконання чи неналежне виконання ліквідатором банкрута покладених на нього повноважень не може звільняти банкрута від цивільних обов`язків за договорами, які були укладені арбітражним керуючим як повноважним представником юридичної особи, на чому обгрунтовано зауважив суд першої інстанції.

Відповідно до ст.21 КУзПБ арбітражні керуючі несуть за свої дії та бездіяльність цивільно-правову, адміністративну, дисциплінарну та кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, встановлених законом.

З огляду на це, кредитори, банкрут можуть захищати свої права у встановленому порядку, подавши позов беспосередньо до арбітражного керуючого.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками господарського суду про те, що поданими до справи доказами підтверджуються наявність заборгованості відповідача перед позивачем саме у сумі 345 000,00 грн.

Як вже було зазначено, 01.10.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" (замовник, поклажодавець) та фізичною особою-підприємцем Чуднецовою Світланою Володимирівною (виконавець, зберігач) укладено договір про надання послуг по збереженню майна банкрута ТОВ "НЗСТ "ЮТІСТ", відповідно до п. 1.1 якого у порядку та на умовах, визначених договором, виконавець надає замовнику, а замовник приймає та сплачує надані виконавцем послуги по збереженню майна замовника, яке перелічено у додатках до цього договору (далі - майно банкрута).

Судом встановлено, що місцем укладення цього Договору є місто Одеса.

Згідно Виписки з ЄДРПОУ ФОП Чуднецова С.В. має зареєстроване місце проживання, що збігається з юридичною адресою, зазначеною нею у Договорі, в Одеській області.

Відповідно до п. 4.3. Договору Виконавець не має права передавати майно банкрута на зберігання іншій особі.

А згідно з п. 4.4. Договору Виконавець зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених Договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності майна банкрута, а також підтримувати температурний режим та вологість повітря в приміщенні, в якому зберігається майно банкрута, на рівні, достатньому для уникнення псування майна банкрута.

В свою чергу, 24.06.2023 в м. Одеса Сторони уклали Додаткову угоду №1 від до Договору про надання послуг по збереженню майна банкрута №бн від 01.10.2022, якою було внесено зміни до:

- п.2.1. Договору в наступній редакції, а саме:

« 2.1. Ціна Договору складає 30 000,00 грн.:

- 5 000,00 грн. за місяць збереження Виконавцем майна банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в місті Одеса;

- 25 000,00 грн. за місяць збереження Виконавцем майна банкрута - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" в місті Кам`янське».

- п.4.4 Договору в наступній редакції:

« 4.4. Виконавець зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених Договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності майна банкрута, а також підтримувати температурний режим та вологість повітря в приміщенні, в якому зберігається майно банкрута, на рівні, достатньому для уникнення псування майна банкрута., дотримуватися правил експлуатації, норм ДСТУ та враховувати технічні умови збереження майна».

У відзиві на позов від 18.07.2024 ліквідатор банкрута Вербицький О.В. зазначив, що при прийнятті майна 12.04.2024 у м. Одесі він виявив, що майно знаходилось без охорони. Між тим, ним підписано Акт приймання-передачі майна зі збереження за умовами надання послуг по збереженню майна банкрута №б/н від 01.10.2022, у якому зазначено: "Замовник не має претензій щодо якості наданої послуги".

Арбітражний керуючий Вербицький О.В. також вказував, що майно банкрута 10.04.2024 та 12.04.2024 було йому передано третьою особою без участі арбітражного керуючого Сластнікової Г.О. та ФОП Чуднецової С.В., однак, як вказав суд першої інстанції, ці обставини не підтверджуються доказами у справі, а в Актах міститься підпис ліквідатора без будь-яких зауважень.

Варто зауважити, що згідно з абз. 11 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.1995 р. №88 (далі - Положення).

У п. 2.1 зазначеного Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

За своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують певні факти господарської діяльності в правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 909/146/19).

Так, у відповідності до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного суду від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19 однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.

Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, суду слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, однак у матеріалах справи немає достатніх та доказів, які б переконливо підтверджували факт здійснення позивачем за первісним позовом діяльності на території міста Кам`янське та відповідно виконання зобов`язань, що є предметом укладеного між сторонами договору в цій частині.

Так, на підтвердження наданих послуг Виконавцем надано суду акти приймання-передачі майна зі збереження від 10.04.2024 та 12.04.2024, акти наданих послуг, підписані лише з боку Чуднецової С.В. та рахунки до них.

Слід зауважити, що сам по собі факт збереження майна у відповідному стані та його повернення в іншому місті, відмінному від місця реєстрації та провадження діяльності Виконавця, за відсутності доказів її переміщення до міста Кам`янське з метою особистого вжиття усіх заходів, встановлених Договором для забезпечення схоронності майна банкрута, зокрема, передбачених п. 4.4. договору, що полягають в підтримці температурного режиму та вологості повітря в приміщенні, в якому зберігається майно банкрута, на рівні, достатньому для уникнення псування майна банкрута, зважаючи на те, що такі показники є динамічними та потребують постійного врегулювання, не може вказувати на реальність надання послуг в цій частині договору лише за фактом складення первинних документів (актів приймання передачі майна, актів наданих послуг).

Суд звертає увагу, що Договором чітко обумовлено, що Виконавець не має права передавати майно банкрута на зберігання іншій особі (п. 4.3. Договору), тобто Сторони погодили виконання ФОП Чуднецовою С.В. зобов`язань по Договору, які в частині збереження акумуляторних батарей п/с 16 - 106 од.; зарядного пристрою - 1 од.; шафи офісної - 1 од.; стільця офісного - 5 од. мали б здійснюватися в місті Кам`янське.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого активу.

У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, сам лише факт складання та підписання сторонами актів здачі-приймання послуг не є безумовним свідченням надання таких послуг, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у цих документах. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору не лише первинних документів, а і фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій.

Апеляційний суд зауважує, що з наданих позивачем за первісним позовом первинних документів неможливо встановити час та конкретно вчинені нею дії з надання послуг в м. Кам`янське, яке відносно місця провадження діяльності ФОП Чуднецової С.В. є досить територіально віддаленим. Нею не надано доказів наявності відповідних ресурсів, а також фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних послуг зі зберігання акумуляторних промислових свинцевих батарей в кількості 106 од., які, до того ж, потребують спеціальних умов збереження, живлення 380 В та ін.

Тут доцільно наголосити на тому, що за приписами ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

За змістом ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не доведено належним чином, що вищезазначений договір в частині, що стосується послуг зі зберігання майна в м. Кам`янське за Актом приймання-передачі послуг № 1 від 10.04.2024, реально виконувався, послуги надавалися, а не просто були формально складені про це первинні документи, які оформлені без відповідних дій з боку Виконавця, обставини чого видаються більш вірогідними та ймовірними.

Суд першої інстанції усього вищенаведеного не врахував та помилкового задовольнив первісний позов в повному обсязі.

Таким чином, зважаючи на все вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що ФОП Чуднецова С.В. не мала реальних ресурсів для виконання договору, є обґрунтованими в частині, що стосується послуг зі зберігання майна в м. Кам`янське за Актом приймання-передачі послуг № 1 від 10.04.2024.

Водночас, колегія суддів не може погодитися з твердженнями апелянта щодо оцінки наданих послуг в м. Одеса, адже Автомобіль ГАЗ-33021 бортовий малотонажний, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , а також принтер EPSON 0 (1170) та 2 кондиціонери, що знаходилися всередині нього, не потребували особливих умов зберігання, окрім тих, що були визначені умовами Договору, були передані арбітражному керуючому Вербицькому О.В. в місті Одеса, що є місцем діяльності ФОП Чуднецової С.В. за участі Сластнікової Г.О. , та прийняті ним без зауважень, про що свідчить відмітка з акту приймання-передачі майна від 12.04.2024.

І хоча, як правильно зазначає скаржник, акти приймання-передачі майна лише підтверджують сам факт повернення майна, а ліквідатор Вербицький О.В. не підписував акти приймання-передачі наданих послуг та жодним чином не узгоджував ціну наданих послуг, останній не звільняється від обов`язку оплати наданих послуг за актом приймання-передачі послуг № 2 від 12.04.2024, претензій по якості щодо яких ним не було висловлено, а факт їх надання є достатньо переконливим, на відміну від послуг, що відображені у акті приймання-передачі послуг № 1 від 10.04.2024.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що в даному випадку наявні підстави для часткового задоволення первісного позову, а саме в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вартості неоплачених послуг зі збереження майна, що надавалися у період з 01.10.2022 по 30.04.2024 на загальну суму 95 000,00 грн, з розрахунку 19 місяців х 5 000,00 грн.

Щодо відмови господарського суду у задоволенні вимоги позивача щодо визнання спірної суми витратами банкрута, пов`язаними з проведенням ліквідаційної процедури, з оплатою цих витрат в першу чергу в порядку, встановленому абз.1 п.2 ч.3 ст.61 КУзПБ, то мотиви та висновки суду в цій частині сторонами та учасниками справи не оскаржуються.

Підсумовуючи усе вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).

Згідно ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких умов, оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє документальне підтвердження, апеляційним судом встановлено наявність правових та фактичних підстав для зміни рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2024 у справі №904/6023/19 (904/2827/24) в частині вирішення первісного позову, як такого, що прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду встановленим обставинам, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, та викладення резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56, ) на користь Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни ( АДРЕСА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) вартість послуг зі збереження майна на загальну суму 95 000,00 грн та судові витрати в сумі 1 425,00 грн, про що видати наказ».

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як апеляційну скаргу частково задоволено, суд відповідно змінює розподіл судових витрат наступним чином: витрати зі сплати судового збору за подання позову в сумі 1425,00 грн належить стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача, а сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 710,56 грн - з позивача за первісним позовом на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2024 у справі № 904/6023/19 (904/2827/24) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2024 у справі №904/6023/19 (904/2827/24) в частині вирішення первісного позову змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а резолютивну частину в такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56, ) на користь Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни ( АДРЕСА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) вартість послуг зі збереження майна на загальну суму 95 000,00 грн. та судові витрати в сумі 1 425,00 грн, про що видати наказ».

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2024 у справі №904/6023/19 (904/2827/24) залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Чуднецової Світлани Володимирівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "ЮТІСТ" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 56, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 710,56 грн.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 05.08.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко