ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2025 р. Справа №914/242/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького б/н від 14.05.2025,

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025, суддя Никон О.З., м.Львів, повний текст рішення складено 28.04.2025

у справі №914/242/25

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Вітмар", м. Львів

до відповідача:сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького, с. Віжомля, Львівська область

про стягнення 220 368, 60 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

29.01.2025 товариство з обмеженою відповідальністю "Вітмар" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про стягнення 220 368, 60 грн..

Позовна заява обґрунтована порушенням відповідачем строків оплати за переданий товар згідно з договором купівлі-продажу № 23/82 від 27.11.2023 на суму 180 825, 00 грн. Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач заявив до стягнення 32 682, 67 грн. пені, 3 273, 08 грн. 3% річних та 3 587, 67 грн. інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на користь товариства з обмеженою відповідальністю Вітмар 220 368,60 грн, з яких: 180 825,00 грн основного боргу, 32 682,67 грн пені, 3 273,08 грн 3% річних, 3 587,85 грн інфляційних втрат та 2 644,42 грн. судового збору.

Рішення суду обґтрунтовано тим, що сторони не погодили у договорі строк оплати товару, у зв`язку з чим підлягають застосуванню положення частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття. З огляду на підтверджений факт поставки товару та часткової його оплати, який не заперечувався відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення 180 825,00 грн основного боргу.

Суд дійшов висновку, що позивач правомірно нарахував 32 682,67 грн пені, 3 273,08 грн три відсотки річних та 3 587,85 грн інфляційних втрат відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України. Подані розрахунки підтверджені належними доказами та є правильними.

Крім того, суд вважає необґрунтованим клопотання відповідача про зменшення розміру пені, оскільки відповідачем не доведено жодних істотних обставин, які б могли бути підставою для зменшення неустойки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи

15.05.2024 до Західного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд надійшла апеляційна скарга сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького б/н від 14.05.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 в справі №914/242/25.

Апелянт зазначає, що рішення Господарського суду Львівської області ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з`ясування обставин справи.

На думку апелянта, суд не врахував, що обов`язок оплати у відповідача виник лише з 01.12.2024 після отримання претензії від позивача, а тому нарахування пені, інфляційних та 3% річних є передчасним та завищеним. Відповідач надав суду власні розрахунки пені, інфляційних та 3% річних, які є обґрунтованими, проте суд першої інстанції не надав їм належної оцінки.

Крім того, суд безпідставно відмовив у зменшенні розміру неустойки, незважаючи на наявність обставин, що мають істотне значення, зокрема скрутного фінансового становища відповідача, зумовленого сезонним характером його господарської діяльності, а також відсутності доказів завдання позивачу реальних збитків.

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Вітмар" подав відзив на апеляційну скаргу б/н від 28.05.2025, в якому заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 залишити без змін.

Також позивач подав клопотання б/н від 10.06.2025 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить стягнути з відповідача 13 500,00 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2025 справу №914/242/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького б/н від 14.05.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 в справі №914/242/25 та постановлено здійснювати розгляд справи №914/242/25 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

27 листопада 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вітмар» (далі - Продавець) та Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (далі - Покупець) уклали договір купівлі-продажу товарів № 23/82 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого у порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар, найменування і характеристики якого наведено в п.1.2 Договору (далі - Товар).

Згідно із пунктом 2.2. договору загальна кількість товару цього Договору складається з сум усіх поставок Товару, що були здійснені по даному Договору та зазначені у видаткових накладних, за якими Покупець отримав Товар від Постачальника.

Покупець зобов`язаний прийняти товар належної якості та здійснити оплату за партію замовленого товару згідно цього Договору в грошовій безготівковій формі (пункт 3.2. договору).

Відповідальність сторони погодили у розділі 4 договору, зокрема, пунктом 4.3. передбачено, що у разі затримки оплати отриманих товарів на термін понад 60 днів, Продавець має право виставляти претензії і Покупець зобов`язаний заплатити пеню в розмірі 0,1% від простроченої суми платежу за кожний день прострочення. Розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаного платежу.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 640 050, 00 грн, що підтверджено видатковими накладними № 2311271 від 27.11.2023 на суму 215 050, 00 грн., № 2311294 від 29.11.2023 на суму 214 625, 00 грн., № 2311302 від 30.11.2023 на суму 210 375, 00 грн.

Відповідач здійснив оплату за товар на суму 429 225,00 грн.

Позивач скеровував відповідачу претензію вих. № 2024/11-02 від 06.11.2024, в якій вимагав сплати заборгованості на суму 180 825, 00 грн.

У відповіді на зазначену вимогу відповідач визнав суму наявної заборгованості та повідомив про труднощі із її сплатою.

Зазначені обставини підтверджено обома сторонами.

Позивач повторно звернувся до відповідача із претензією вих. № 2024/12-02 від 12.12.2024, однак відповіді на таку матеріали справи не містять.

Тому позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення 180 825, 00 грн. основного боргу, 32 682, 67 грн. пені, 3 273, 08 грн. 3% річних та 3 587, 67 грн. інфляційних втрат.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 у цій справі є стягнення за порушення відповідачем строків оплати за переданий товар згідно з договором купівлі-продажу № 23/82 від 27.11.2023 - 3% річних в сумі 3 273, 08 грн., пені в сумі 32 682, 67 грн., інфляційних втрат в сумі 3 587, 67 грн..

Відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки сторонами у договорі купівлі-продажу № 23/82 від 27.11.2023 не було погоджено строк оплати товару, застосовуються приписи частини першої статті 692 Цивільного кодексу України. Таким чином, строк на оплату товару настав починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у постанові від 28.02.2018 року у справі №910/9075/17 Верховний Суд вказав, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобовязання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обовязку негайного виконання; такий обовязок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи предявив йому кредитор повязану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобовязання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідач прийняв товар за видатковими накладними № 2311271 від 27.11.2023, № 2311294 від 29.11.2023 та № 2311302 від 30.11.2023, що не заперечується сторонами. Таким чином, строк виконання грошового зобов`язання виник з наступного дня після прийняття відповідної партії товару, тобто:

з 28.11.2023 за накладною № 2311271;

з 30.11.2023 за накладною № 2311294;

з 01.12.2023 за накладною № 2311302.

Крім того, позивач здійснив нарахування з урахуванням часткових оплат, зроблених відповідачем, і зараховував їх у порядку черговості погашення заборгованості, що відповідає усталеній практиці і не заперечується сторонами. Розрахунки позивача охоплюють періоди:

- інфляційних втрат до грудня 2024 включно,

- 3% річних до 28.01.2025,

- пені з урахуванням обмеження 6-місячного строку згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України за видатковою накладною №2311302 від 30.11.2023 до 01.06.2024.

Надані апелянтом власні розрахунки не спростовують факту порушення строків виконання грошового зобов`язання, а висновки про початок нарахування відповідальності лише з моменту отримання претензії суперечать імперативним нормам цивільного законодавства.

Суд апеляційної інстанції перевіривши надані позивачем розрахунки штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат вважає їх такими, що відповідають вимогам законодавства, положенням договору купівлі-продажу № 23/82 від 27.11.2023 та правовим висновкам Верховного Суду щодо порядку визначення моменту виникнення грошового зобов`язання та настання відповідальності за його порушення.

Апеляційним судом розраховано наступне:

1. Пеня.

На підставі п. 4.3 Договору пеня розраховувалась за ставкою 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, що перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ, тому застосована саме договірна відповідальність. При цьому:

- За видатковою накладною № 2311294 від 29.11.2023 року пеня нарахована за період з 30.11.2023 по 12.02.2024, на суму 9 151,75 грн;

- За видатковою накладною № 2311302 від 30.11.2023 року пеня нарахована за період з 01.12.2023 по 01.06.2024, на суму 23 530,92 грн.

Загальна сума пені: 32 682,67 грн.

Пеня за накладною № 2311271 від 27.11.2023 не нараховувалась.

2. Інфляційні втрати.

Позивач здійснив нарахування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи з періоду фактичної прострочки, індексів інфляції, визначених Державною службою статистики України, та з урахуванням рекомендацій Верховного Суду (лист № 62-97р від 03.04.1997 року). При цьому:

- За видатковою накладною № 2311294 від 29.11.2023 року інфляційні нарахування складали 319,60 грн;

- За накладною № 2311302 від 30.11.2023 року 3 268,25 грн.

Загальна сума інфляційних втрат: 3 587,85 грн.

3. 3% річних.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач правомірно нарахував 3% річних від суми простроченого боргу:

- За накладною № 2311271 від 27.11.2023 17,68 грн за один день прострочення (28.11.2023);

- За накладною № 2311294 від 29.11.2023 898,63 грн за період з 30.11.2023 по 12.02.2024;

- За накладною № 2311302 від 30.11.2023 2 356,77 грн за період з 01.12.2023 по 28.01.2025.

Загальна сума 3% річних: 3 273,08 грн.

Враховуючи вищевикладені розрахунки, апеляційний суд доходить до висновку, що доводи апелянта щодо передчасності та завищеності нарахувань пені, інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Доводи апелянта щодо безпідставності відмови суду першої інстанції у зменшенні розміру неустойки не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували скрутне фінансове становище відповідача або вплив сезонності на його платоспроможність. Сам по собі загальний характер діяльності або посилання на сезонність без належного документального підтвердження не є підставою для зменшення розміру неустойки.

Крім того, відсутність реальних збитків у позивача не є умовою для відмови в застосуванні стягнення неустойки у вигляді пені. Пеня виконує функцію грошового стимулу до належного виконання зобов`язань, а не лише компенсаційну функцію.

Апеляційний суд зазначає, що розмір пені не є непропорційним сумі основного боргу, а отже, правових підстав для зменшення її розміру не вбачається. Отже апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Враховуючи викладене, апеляційний суд підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачає та погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі, стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 180 825,00 грн, пені 32 682,67 грн, інфляційних втрат 3 587,85 грн та 3% річних 3 273,08 грн. Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати

Позивачем заявлено клопотання б/н від 10.06.2025 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 500,00 грн.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За аналізом процесуального законодавства визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини другої статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім цього за положеннями частини третьої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

У разі ж недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Поряд з цим, обов`язок доведення неспівмірності витрат законодавець покладає на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

При цьому судом враховано, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У контексті наведеного вище, колегія суддів наголошує на тому, що подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

Заявляючи витрати понесені позивачем на правову допомогу, представник надав в підтвердження таких витрат акт виконаних робіт №003981 від 09.06.2025, згідно якого, вартість надання виконавцем замовнику правничої допомоги по справі №914/242/25 в Західному апеляційному господарському суді становить 13 500,00 грн., з яких: аналіз апеляційної скарги, підготовка та подання відзиву на таку становить 9 000,00 грн.; підготовка клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу становить 4 500,00 грн.

Апеляційний суд, перевіривши перелік наданих правничих послуг адвокатом позивача, зазначає, що у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022 у справі №910/10507/21 щодо застосування статей 123, 126 ГПК України, зазначено, що заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню, а також направлення цієї заяви до суду через електронний суд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що витрати на підготовку та написання клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, оскільки така заява є процесуально-технічною дією, пов`язаною з реалізацією права сторони на стягнення витрат, а не наданням окремої правничої допомоги, що має відшкодовуватись відповідно до статей 123, 126 ГПК України.

Апеляційним судом встановлено, що виконавцем виставлено клієнту рахунок №003981 від 09.05.2025 на загальну суму 13 500,00 грн. де строк оплати встановлено до 14.06.2025.

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, зокрема, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

За змістом заяви про відшкодування судових витрат позивачем зазначено перелік робіт викладених в акті виконаних робіт №003981 від 09.06.2025, та додані докази, а саме: ордер серії ВС №1342894 та договір про надання правової допомоги №1118-23/01/25 від 23.01.2025; рахунок №003981 від 09.05.2025 на загальну суму 13 500,00 грн.

Судом враховано, що ця справа не потребувала опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання Суду, час витрачений представником позивача на підготовку відзиву на апеляційну скаргу не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним, ураховуючи, зокрема, фактичні питання які були поставлені перед апеляційним господарським судом.

Суд враховує, що ціна позову склала 220 368,60 грн., судом першої інстанції надано обгрунтування задоволення вимог позивача, що і відтворено частково позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, яка не є об`ємною (9 аркушів) та не потребувала затрати значного часу для адвоката на спростування її доводів як і не об`ємним є відзив на апеляційну скаргу (6 аркушів).

Отже, виходячи і з цих критеріїв та наданих доказів, апеляційний суд вважає, що заява про відшкодування понесених судових витрат позивачеві на правничу допомогу в апеляційному суді підлягає частковому задоволенню, в розмірі 5 000,00 грн., а не 13 500,00 грн. як просить позивач, а також з врахуванням того, що заява сторони про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу є процесуально-технічною дією, пов`язаною з реалізацією права сторони реалізацією права сторони на стягнення витрат, а не наданням окремої правничої допомоги.

Аналогічні висновки вміщує постанова ОП КГС ВС від 02 лютого 2024 року в справі № 910/9714/22, що врахована апеляційним судом.

З врахуванням вищевикладеного заява про відшкодування судових витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 5 000,00 грн., відповідно - у відмові позивачеві в решті заяви на суму 8 500,00 грн.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького б/н від 14.05.2025 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2025 в справі №914/242/25 залишити без змін.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (місцезнаходження: 81067, Львівська область, село Віжомля, ідент. код: 03763283) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вітмар» (місцезнаходження: 79069, м. Львів, вул. Бічна Прилбицька, 3, ідент. код: 37740773) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000,00 грн.

Місцевому господарському суду видати наказ в порядку ст. 327 ГПК України.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.