ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2025 р. Справа№ 910/14817/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

розглянувши у письмовому проваджені матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2025

у справі №910/14817/24 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

до Акціонерного товариства "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС"

про стягнення виплаченого страхового відшкодування у сумі 14 390,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" (далі - позивач, ПрАТ "СК"АРКС", скаржник) про стягнення з Акціонерного товариства "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" (далі - відповідач, АТ "СК "ББС ІНШУРАНС") заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки відповідач, як страховик винної в ДТП особи (поліс ЕР №204375197), всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, яке сталось 09.12.2021 у м. Чернігові.

Короткий зміст оскаржуваних рішень суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 у справі №910/14817/24 у позові відмовлено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" 9000 грн витрат понесених на професійну правничу допомогу.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем, у супереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, належними засобами доказування не спростовано тверджень відповідача та не доведено суду своїх позовних вимог, що необхідною була заміна диска на суму 19328,58 грн та, що дійсно було здійснено заміну диску на застрахований автомобіль.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 у справі №910/14817/24 за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до Акціонерного товариства "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" про стягнення виплаченого страхового відшкодування у сумі 14 390,36 грн., ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Скаржник в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, слід виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком авто-товарознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. В даному випадку, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Toyota Sequoia" д.н.з. НОМЕР_1 , згідно рахунку СТО ТОВ "Автомобільна компанія "СІВЕР - АВТО" № НЗ-0042417 від 10.12.2021. Отже, доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

22.05.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що страхова компанія «АРКС» не довела дійсні та фактичні дії, і витрати, які необхідні для належного відновлення транспортного засобу Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок ДТП 09.12.2021.

23.05.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач зазначає, що АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ББС ІНШУРАНС» повинно здійснити доплату страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР204375197 в розмірі: 14 390 (чотирнадцять тисяч триста дев`яносто) грн. 36 коп. (24 128 (двадцять чотири тисячі сто двадцять вісім) грн. 77 коп. - 9 738 (дев`ять тисяч сімсот тридцять вісім) грн. 41 коп.).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 у справі №910/14817/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 04.11.2021 між позивачем та ОСОБА_1 (далі - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" № 120486Га1к (далі - Договір страхування) предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_1 . Строк дії Договору страхування до 26.11.2025.

Відповідно до умов вказаного Договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

09.12.2021 на пр. Миру, 45 у м. Чернігові сталося ДТП за участю транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 108, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_2 , та перед початком і зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобліем Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в попутному напрямку. Водія ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, який порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується наявною у справі копією постанови Деснянського районного суду міста Чернігова від 21.12.2021 у справі №750/14421/21.

Внаслідок ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Оскільки автомобілю Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_1 було завдано шкоди, страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надав рахунок ТОВ "Автомобільна компанія "Сівер-Авто" від 10.12.2021 на суму 30160,97 грн з ПДВ з ремонтною калькуляцією Audatex. На підставі наданої заяви та документів позивачем було розраховано розмір страхового відшкодування, який складає 24128,77 грн та перераховану цю суму на рахунок вигодо набувача за Договором страхування, що підтверджується копією платіжного доручення №861348 від 17.01.2022.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль Mercedes-Benz Vito 108, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_2 на момент ДТП був застрахований у відповідача відповідно до полісу №ЕР/204375197.

Позивач звернувся до відповідача із заявою №5122АРКС від 29.06.2022 про регресні вимоги на суму 24128,77 грн.

У відповідь на вказану заяву відповідачем було сформовано страховий акт №109446/1 від 26.07.2023 та розраховано суму відшкодування у розмірі 9738,41 грн, яку перераховано позивачу, що підтверджується копією платіжної інструкції №27/07/2023 від 27.07.2023.

Оскільки відповідачем було виплачено не усю суму із якою звернувся позивач про виплату страхового відшкодування, останній подав до суду цей позов про стягнення з відповідача 14 390,36 грн не виплаченого страхового відшкодування.

Відповідач заперечуючи проти заявлених вимог позову зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження виконання ремонтних робіт з пошкодженим автомобілем застрахованим позивачем відповідно до наданого рахунку ремонтного СТО.

Разом з тим, в наданій ремонтній калькуляції пораховано заміну диску колісного автомобіля Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_1 , вартість якого становить 19328,58 грн.

При цьому, відповідач вказує на те, що позивачем не підтверджено, що диск задній правий було пошкоджено саме внаслідок ДТП. Згідно з фотокартками, що містяться у страховій справі пошкодження на диску являють собою незначні подряпини, які можливо просто відшліфувати, без заміни диска.

За твердженнями відповідача, сума страхового відшкодування 9738,41 грн, сплачена ним обґрунтовується тим, що у ремонтній калькуляції №1.003.21.0 від 15.12.2021 диск автомобіля Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_1 пораховано в заміну на суму 19328,58 грн, однак, Страхова компанія "АРКС" не обґрунтувала необхідність заміни диску через дрібні подряпини.

Натомість, відповідач згідно з розрахунком страхового відшкодування включив у суму виплати страхового відшкодування на заміну диску, а його ремонт 19328,58 грн (вартість диску) - 2000 грн (ремонт диску, порахований відповідачем) = 17395,73 грн (сума зниження).

Адвокат відповідача звернувся із запитом №3/2 від 30.12.2024 до ТОВ "Автомобільна компанія "Сівер-Авто" щодо надання акту виконаних робіт.

У відповідь на запит ТОВ "Автомобільна компанія "Сівер-Авто" повідомило, що рахунок № НЗ-0042417 від 10.12.2021 був сформований майстром-приймальником та переданий клієнту. Проте, в подальшому жодної оплати від клієнта згідно рахунку № НЗ-0042417 від 10.12.2021 не надходило, і, відповідно, жодні послуги по ремонту автомобіля не надавалися.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови

У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи окремо та в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. (стаття 979 ЦК України)

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За приписами статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Вина водія автомобіля Mercedes-Benz Vito 108, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 встановлена в судовому порядку та підтверджується постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 21.12.2021 у справі №750/14421/21.

Відповідно до частини 6 статті 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

З огляду на викладене вище, виходячи із доказів, які наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що до позивача перейшло право вимоги до страховика винної особи (відповідача) за полісом № ЕР/204375197 в межах виплаченої позивачем суми та з вирахуванням франшизи.

У наявному у справі акті огляду транспортного засобу від 10.12.2021 у переліку ушкоджень отриманих застрахованим автомобілем в пункті 5 вказано: диск колісний задній правий - подряпини.

У наданій ремонтній калькуляції №1.003.21.0 від 15.12.2021 вказано про необхідність заміни диску вартістю 19 328,58 грн.

Натомість, як вірно зазначено судом першої інстанції та не спростовано скаржником у своїй апеляційній скарзі, що матеріали справи не містять доказів необхідності заміни диску, який згідно акту огляду мав подряпини, а також відсутні докази такої заміни.

Колегією суддів досліджено надані відповідачем з відзивом на позов фотографії заднього правого колеса та диску застрахованого автомобіля (зроблені 10.12.2021), і колегія суддів констатує про відсутність пошкодження диску цього колеса, які б свідчили про необхідність його заміни.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено про обґрунтованість здійснених відповідачем нарахувань, викладених у відзиві, які в свою чергу не спростовані позивачем.

Перевіривши надані відповідачем нарахування, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про їх обґрунтованість, а тому з огляду на здійснення відповідачем частково оплати вимоги позивача заявлені у цьому позові не підлягають задоволенню.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначено у ч.2 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Проте позивачем/скаржником, у супереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, належними засобами доказування не спростовано тверджень відповідача та не доведено суду своїх позовних вимог, що необхідною була заміна диска на суму 19328,58 грн та, що дійсно було здійснено заміну диску на застрахований автомобіль.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, відповідачем було заявлено про стягнення з позивача понесені витрати відповідача на професійну правничу допомогу у сумі 10800 грн.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу до заяви надано копії:

- договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №121/0121 від 01.12.2021 укладеного між Адвокатським бюро "Голяр і партнери" (далі - Адвокатське бюро) та відповідачем та Додаткова угода від 18.12.2023 до Договору;

- акт прийому наданої професійної правничої допомоги від 27.02.2025 на суму 10800 грн;

- протокол погодження договірної ціни від 20.12.2024;

- заява про надання правничої допомоги від 19.12.2024;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю РН №1317 на ім`я Голяр Ігоря Степановича.

Також з відзивом на позов було долучено ордер АІ №1474367 від 18.12.2023.

З долученого до справи акта прийому наданої правничої допомоги вбачається, що адвокатом було надано відповідачу наступні послуги:

- детальний правовий аналіз позовної заяви, доданих до неї документів і матеріалів страхової справи вартістю 750 грн;

- формування правової позиції замовника, складання та надсилання відзиву вартістю 5250 грн;

- складання та друк клопотання про витребування доказів вартістю 450 грн;

- складання та друк заяви про продовження строків для подання доказів вартістю 450 грн;

- складання, друк та надсилання адвокатського запиту вартістю 750 грн;

- складання та надсилання заяви про доручення доказів та заяви про поновлення строків для подання доказів вартістю 900 грн;

- складання та надсилання заперечень на відповідь на відзив вартістю 1500 грн;

- складання і надсилання заяви про надання доказів судових витрат вартістю 750 грн.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в додатковій постанові від 06.02.2020 у справі № 916/1830/19, підставою оплати наданої правничої допомоги клієнту за умовами договору є фактичне її надання, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами, які б підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону наданих послуг, їх справжність, економічну вигоду й ділову мету. Без цього неможливо перевірити факт надання правової допомоги та встановити обґрунтованість і правомірність її оплати.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд приймає до уваги висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 11.11.2021 у справі №910/7820/21, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як вбачається із матеріалів справи, що позивачем не було подано до суду першої інстанції заперечень щодо заявленої відповідачем суми витрат понесених на професійну правничу допомогу.

Приймаючи до уваги приписи частин 4, 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну предмету спору, те, що спір є малозначним, судові засідання не проводилися, поведінку обох сторін, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність у зменшенні розміру заявленої до стягнення суми понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу до 9000 грн. Решта суми витрат на професійну правничу допомогу відповідачу не відшкодовуються та залишаються за ним.

Доводи скаржника стосовно того, що в акті прийняття передачі виконаних послуг від 27.02.2025 визначення витраченого адвокатом часу на відповідні види робіт є завищеними, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки зводяться до припущень самого скаржника, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхилено з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та додаткового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 у справі №910/14817/24, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, 26.05.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про розподіл судових витрат в якій відповідач просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС ІНШУРАНС» судові витрати, а саме, 6750 (шість тисяч сімсот п`ятдесят гривень) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції долучено :

- Акт наданих послуг;

- Договір про надання правничої допомоги;

- Протокол погодження договірної ціни;

- Додаткова угода про зміну найменування замовника;

- Заява про надання правничої (правової) допомоги;

- Виписка;

- Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю РН 1713 від 04.11.2017.

1 Детальний правовий аналіз апеляційної скарги позивача від 09.05.2025 та доданих до неї документів: кількість витрачених годин 0,5 год, вартість нормогодини 1500 грн., вартість послуги 750 грн.

2. Складання та надсилання відзиву від 21.05.2025 на апеляційну скаргу позивача 12 сторінок: кількість витрачених годин 4 год, вартість нормогодини 1500 грн., вартість послуги 6000 грн.

Відповідно до пункту 2 Акту прийому наданої професійної правничої допомоги від 23.05.2025 загальна вартість правничої допомоги, наданої Виконавцем за цим Актом становить 6750 (шість тисяч сімсот п`ятдесят гривень) гривень 00 копійок без ПДВ.

28.05.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшли заперечення на клопотання про розподіл судових витрат по справі, в яких заявник зазначав про те, що заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6750,00 грн. не відповідає критеріям, що наведені у ч. 4 ст. 126 КПК України.

Надаючи правову оцінку вищезазначеному, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Суд апеляційної інстанції при розгляді заяви відповідача про стягнення з позивача понесених витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у заявленому розмірі, враховує, зокрема, позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 стосовно присудження судових та інших витрат:

- " 5.40. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц);

- 5.41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268));

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (схожа правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

Отже, вирішуючи клопотання сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №905/716/20).

Оцінивши подані докази та оцінивши обсяг послуг, що були надані адвокатом під час провадження у суді апеляційної інстанції у даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 6750,00 грн., понесені в суді апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду справи №910/14817/24 - є неспівмірними об`єму наданих і отриманих юридичних послуг, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, що відзив на апеляційну скаргу за своїм змістом є майже аналогічний відзиву на позовну заяву, написання якого для досвідченого адвоката не може займати 4 години, що на переконання колегії суддів не є співмірним із вартістю наданих послуг.

З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, а також враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує про невідповідність витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності та доходить висновку про зменшення цієї суми, у зв`язку із чим із позивача/скаржника на користь відповідача підлягає стягненню 2 000,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 у справі №910/14817/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 у справі №910/14817/24 - залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8; ідентифікаційний код 20474912) на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "ББС ІНШУРАНС" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 3; ідентифікаційний код 20344871) 2000 (дві тисячі) грн витрат понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРКС".

5. Матеріали справи № 910/14817/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім