ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2025 р. Cправа № 902/564/25

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни

за участю секретаря судового засідання Багулової Є.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2

до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України, АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4

про стягнення 39 520,50 гривень

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Бондар О.І., згідно довіреності

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 30.04.2025 року надійшла позовна заява № б/н від 30.04.2025 (вх. № 600/25 від 30.04.2025) Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України про стягнення 39 520,50 гривень відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 05.05.2025 судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №902/564/25 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 03.06.2025 року о 12:00 год.

19.05.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 19.05.2025 (вх. № 01-34/5346/25 від 19.05.2025) у якому останній заперечив щодо заявлених позовних вимог, у задоволенні позову просив відмовити.

28.05.2025 до суду від позивача надійшла заява № б/н від 28.05.2025 (вх. № 01-34/5750/25 від 28.05.2025) про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Ухвалою від 03.06.2025 судом відкладено судове засідання з розгляду справи №902/564/25 по суті на 20.06.2025 о 10:00 год.

За наслідком судового засідання 20.06.2025 з метою повного та всебічного розгляду справи та з урахуванням графіку розгляду справ та затвердженого графіку відпусток Господарського суду Вінницької області, суд постановив ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи № 902/564/25 по суті до 10:00 05.08.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.

20.06.2025 до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив № б/н від 20.06.2025 (вх. № 01-34/6617/25 від 20.06.2025).

30.06.2025 до суду від позивача надійшла заява № б/н від 30.06.2025 (вх. № 01-34/6918/25 від 30.06.2025) про розгляд справи за відсутності представника позивача.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання позивач повідомлений ухвалою суду від 24.06.2025, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного листа.

Положеннями пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом враховано заяву позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Приймаючи до уваги, що учасників справи було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а позивач у свою чергу не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача за наявними матеріалами.

У заяві від 30.06.2025 представник позивача зазначив про підтримання позивачем позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача щодо позову заперечив, у задоволенні позову просив відмовити.

За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення у справі та повідомив час проголошення вступної та резолютивної частин рішення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення сторони не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України про стягнення 39 520,50 гривень витрат на харчування засуджених військовослужбовців.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №131 від 05.07.2016 року засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 відбував покарання за ч.2 ст. 406 КК України і був зарахований на всі види забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 (у тому числі на котлове забезпечення). Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №2 від 04.01.2017 військовослужбовець ОСОБА_1 вибув до військової частини НОМЕР_3 Національної Гвардії України для подальшого проходження строкової військової служби зі зняттям останнього 05.01.2017 з продовольчого забезпечення.

Позивач зауважив, що під час відбування покарання у дисциплінарному батальйоні засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 з 05.07.2016 по 04.01.2017 забезпечувався харчуванням нормою №1 (загальновійськова) на загальну суму 9 635,22 гривень, що підтверджується актом на відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 та довідки-розрахунку за харчування військовослужбовця іншого військового формування за період з 05.07.2016 по 05.01.2017.

Позивач зазначив також, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №235 від 14.11.2018 року засуджений військовослужбовець ОСОБА_2 відбував покарання за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України і з 14 листопада 2018 був зарахований на всі види забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 (у тому числі на котлове забезпечення). Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №210 від 23.10.2019 військовослужбовець ОСОБА_2 вибув до військової частини НОМЕР_3 Національної Гвардії України для подальшого проходження військової служби зі зняттям його з продовольчого забезпечення.

Як стверджує позивач під час відбування покарання у дисциплінарному батальйоні засуджений військовослужбовець ОСОБА_2 з 14.11.2018 по 23.10.2019 забезпечувався харчуванням нормою №1 (загальновійськова) на загальну суму 29 885,28 гривень, що підтверджується актом на відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_2 та довідки-розрахунку за харчування військовослужбовця іншого військового формування за період з 14.11.2018 по 23.10.2019.

Позивач зазначив, що для врегулювання спору у досудовому порядку військовою частиною НОМЕР_1 було надіслано лист претензію №1 від 21.02.2024 року № 53/795 до командира військової частини НОМЕР_3 Національної Гвардії України та отримано відповідь. До претензії за твердженням позивача ним було долучено відповідні акти та довідки/розрахунки на загальну суму 39 520,50 гривень. Заборгованість відповідача з відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців складає 39 520,50 гривень, яку відповідач у добровільному порядку не сплатив.

З урахуванням наведеного позивач звернувся із позовом до суду та просить стягнути з відповідача 39 520,50 гривень витрат на харчування засуджених військовослужбовців.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначив, що заявлені позивачем вимоги на переконання відповідача є безпідставними. Посилається на відсутність доказів щодо належності зазначених у позові військовослужбовців до військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 та що ці особи забезпечувалися харчуванням, доказів на підтвердження суми, заявленої до стягнення (калькуляції вартості наданих послуг).

За твердженням відповідача у наданій до позовної заяви довідці-розрахунку за харчування військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 відображені відомості є суперечливими; відповідно довідки-розрахунку період харчування солдата ОСОБА_1 з 05.07.2016 по 05.01.2017 року включно, а згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.07.2016 №131 останній зарахований на котлове забезпечення з 06.07.2016 і знятий з усіх видів забезпечення з 05.01.2017 відповідно (наказ від 04.01.2017 №2); відповідно до довідки-розрахунку період харчування ОСОБА_2 з 14.11.2018 по 23.10.2019 року включно, а згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2019 №210 останній виключений зі списків особового складу з 23.10.2019.

Крім того, з посиланням на статтю 51 Бюджетного кодексу України відповідач зазначив, що розпорядники бюджетних коштів беруть зобов`язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, все інше буде вважатися бюджетними правопорушеннями.

Також відповідачем зазначено, що позивач направив до суду позовну заяву 30.04.2025 з вимогами про стягнення 39 520,50 гривень відшкодування витрат за харчування військовослужбовців, які були на гауптвахті у період з 05.07.2016 по 05.01.2017 та у період з 14.11.2018 по 23.10.2019 та зауважено, що до цих вимог застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, так як сторонами не встановлювались інші строки договором.

Відповідач зауважив, що заяви щодо підстав пропущення строку з обґрунтуванням поважності причин його пропуску із відповідними доказами позивач не надав, а тому на думку відповідача позивач не довів належними та допустимими доказами позовні вимоги, що на переконання відповідача є підставою для відмови у позові.

Позивач у відповіді на відзив заперечив щодо викладеного відповідачем у відзиві. Щодо доводів відповідача про відсутність реєстрації спірного зобов`язання в Державній казначейській службі та фінансування з державного бюджету зауважив, що зазначене не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Щодо доводів відповідача про те чи є зазначені в заяві особи військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 позивач зазначив, що положеннями Інструкції з організації обліку особового складу Національної гвардії України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2017 року №73 (пункт 3 інструкції) визначено, що облік особового складу має відповідати таким основним вимогам: вестися постійно в будь-яких умовах діяльності НГУ в порядку, визначеному цією Інструкцією; своєчасно, достовірно, правильно відображати штатну, спискову і наявну чисельність особового складу, а також кількісні та якісні зміни, що відбуваються як в цілому щодо особового складу, так і персонально стосовно кожного військовослужбовця, резервіста і працівника. Також ним зазначено, що у відповіді відповідача на претензію №2, що міститься в матеріалах справи, відповідач не заперечував факт проходження зазначеними військовослужбовцями військової служби в Військовій частині НОМЕР_1 .

Також, позивач з посиланням на норми Наказу Міністерства оборони України від 18.05.2015 № 215 "Про затвердження Інструкції про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні", що діяла на момент спірних відносин, зазначив, що для відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, фінансово-економічною службою дисциплінарного батальйону у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань, та зауважив, що інших доказів на підтвердження сум, заявлених до стягнення чи калькуляцій законодавство не передбачало.

Щодо строку позовної давності позивач зазначив, що протягом 2016-2019 на території військової частини НОМЕР_1 проводились ремонтно-будівельні роботи, що змушувало військовослужбовців та працівників переїжджати з приміщення в приміщення, це затруднювало вчасно подати позов. З 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин та надалі, як зазначено позивачем Законом №2120-ІХ, який набрав чинності 17.03.2022 внесено зміни, зокрема до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України шляхом доповнення пунктами 18 і 19 такого змісту: 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

З посиланням на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 11 серпня 2022 року у справі №199/8478/21 позивач зауважив, що запровадження воєнного стану може бути підставою, яка відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами. Разом з тим, якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинно вирішуватися з врахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану.

Позивач зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 забезпечує здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, направляє особовий склад для безпосередньої участі у бойових діях та просив поновити пропущений строк позовної давності, задовольнити позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 повністю.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається із витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 131 від 05.07.2016 командиром військової частини видано наказ - вважати таким, що прибув та приступив до виконання своїх службових обов`язків для відбування строку покарання: 05 травня 2016 року засудженого військовослужбовця, солдата строкової військової служби ОСОБА_1 , строком на 6 (шість) місяців за ст. 406 ч. 2 КК України, який прибув із військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України АДРЕСА_3 (п.1, п. 1.4. наказу) (т. 1 а.с. 7).

За змістом вказаного наказу військовослужбовця ОСОБА_1 зараховано до списків змінного складу військової частини НОМЕР_1 з 05 липня 2016 року та на всі види забезпечення; на грошове забезпечення при військовій частині НОМЕР_5 АДРЕСА_4 з 05 липня 2016 року; на речове забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_4 з 05 липня 2016 року; на котлове забезпечення при військовій частині польова пошта ВОЗЗІ з обіду 06 липня 2016 року із забезпеченням харчуванням у пристосованій їдальні гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 (по АДРЕСА_4 )

Відповідно до витягу із наказу № 131 від 05.07.2016 - підставою для винесення вказаного наказу є: копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 № 127/7202/16-к та розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили від 29.06.2016 №127/7202/16-к.

Згідно із пунктами 3, 3.1. витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 2 від 04.01.2017 командиром військової частини видано наказ - вважати таким, що вибуває по закінченню відбування строку покарання з 05 січня 2017 року солдата змінного складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 для подальшого проходження строкової військової служби до військової частини НОМЕР_3 Національної Гвардії України АДРЕСА_3 .

За змістом вказаного наказу військовослужбовця ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 з 05 січня 2017 року та з усіх видів забезпечення; з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 з 05 січня 2017 року з видачею грошового атестату; речового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 з 05 січня 2017 року з видачею речового атестату; а також військовослужбовця, який забезпечується харчуванням у пристосованій їдальні гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 (по АДРЕСА_4 ) виключено з продовольчого забезпечення при військовій частині польова пошта НОМЕР_6 з 05 січня 2017 року з видачею продовольчого атестату; видано військові перевізні документи до станції Вінниця.

Відповідно до витягу із наказу № 131 від 05.07.2016 - підставою для винесення вказаного наказу є: Указ Президента України від 05.04.1994 №139/34.

На відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 складено відповідний акт (далі - акт) (т. 1 а.с. 5 (зворот)).

Згідно з абзацом 1 акту визначено, що засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 відбував покарання у військовій частині НОМЕР_1 , у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні, в період з 05.07.16 по 05.01.17 року, забезпечувався харчуванням за нормою № НОМЕР_7 (загальновійськова) на загальну суму 9 635,22 гривень.

У абзаці 2 акту зазначено - на виконання вимог наказу Міністерства оборони України №215 від 18 травня 2015 року, а саме розділ ХІІІ п. 4. просимо відшкодувати втрати на харчування у повному розмірі. Другий примірник акту підписаний та скріплений гербовою печаткою повернути Військовій частині НОМЕР_1 .

За змістом довідки-розрахунку за харчування військовослужбовця іншого військового формування за період з 05.07.16 по 05.01.17 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 та начальника продовольчої та речової служби вартість харчування ОСОБА_1 склала 9 635,22 гривень (т. 1 а.с. 6).

Як вбачається із витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 235 від 14.11.2018 командиром військової частини видано наказ - вважати таким, що прибув та приступив до виконання своїх службових обов`язків для відбування строку покарання: 14 листопада 2018 року засудженого військовослужбовця, солдата строкової військової служби за контрактом ОСОБА_2 , строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців за ст. 296 ч. 4, ст. 263 ч. 1 із застосуванням ст. 69 КК України, який прибув із військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України АДРЕСА_3 (п.1, п. 1.4. наказу) (т. 1 а.с. 7).

Згідно із витягом із наказу № 235 від 14.11.2018 військовослужбовця ОСОБА_2 зараховано до списків змінного складу військової частини та на всі види забезпечення 14 листопада 2018 року; прибув без речового, грошового та продовольчого атестатів.

Відповідно до витягу із наказу № 235 від 14.11.2018 - підставою для винесення вказаного наказу є: вирок Соснівського районного суду міста Черкаси від 12.11.2018 № 712/11797/18 та розпорядження про вступ вироку в законну силу від 13.11.2018.

Згідно із пунктами 3, 3.1. витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 210 від 23.10.2019 командиром військової частини видано наказ - вважати таким, що вибуває по закінченню відбування покарання умовно-достроково солдата змінного складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , дисциплінарної роти військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_3 , для подальшого проходження служби.

За змістом вказаного наказу військовослужбовця ОСОБА_2 виключено зі списків змінного складу частини та всіх видів забезпечення з 23 жовтня 2019 року з виданням грошового, речового та продовольчого атестатів.

Відповідно до витягу із наказу № 210 від 23.10.2019 - підставою для винесення вказаного наказу є: ухвала Дарницького РС від 15.10.2019 (вх.№3587/41), рапорт командира підрозділу від 22.10.2019 (вх.№3578/41).

На відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_2 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 складено відповідний акт (далі - акт) (т. 1 а.с. 6 (зворот)).

Згідно з абзацом 1 акту визначено, що засуджений військовослужбовець ОСОБА_2 відбував покарання у військовій частині НОМЕР_1 , у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні, в період з 14.11.18 по 23.10.19 року, забезпечувався харчуванням за нормою № НОМЕР_7 (загальновійськова) на загальну суму 29 885,28 гривень.

У абзаці 2 акту вказано - на виконання вимог наказу Міністерства оборони України №215 від 18 травня 2015 року, а саме розділ ХІІІ п. 4. просимо відшкодувати втрати на харчування у повному розмірі. Другий примірник акту підписаний та скріплений гербовою печаткою повернути Військовій частині НОМЕР_1 .

За змістом довідки-розрахунку за харчування військовослужбовця іншого військового формування за період з 14.11.18 по 23.10.19 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 та начальника продовольчої та речової служби вартість харчування ОСОБА_2 склала 29 885,28 гривень (т. 1 а.с. 8).

Із матеріалів справи убачається, що позивач звернувся до відповідача із претензію № 2 про відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців № 53/796 від 21.02.2024 із вимогою перерахувати грошові кошти за реквізитами військової частини НОМЕР_1 у загальному розмірі 39 520,50 гривень (т. 1 а.с. 10,11).

До вказаної претензії позивачем було долучено акти на відшкодування витрат за харчування військовослужбовців ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та довідки-розрахунки за харчування цих військовослужбовців, копії відповідних наказів.

У відповідь на вказану претензію листом № 50/08/12-449 від 04.03.2024 відповідачем повідомлено позивача про те, що відповідно до бухгалтерського обліку та інших документів військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України не має заборгованості перед військовою частиною НОМЕР_8 (т. 1 а.с. 11 (зворот)).

Доказів сплати вказаної суми заборгованості матеріали справи не містять.

У зв`язку із невиконанням відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості у розмірі 39 520,50 гривень

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 39 520,50 гривень витрат на харчування засуджених військовослужбовців.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд враховує таке.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Позивач посилається на відбування покарання засудженими військовослужбовцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (які прибули із військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України та вибули до вказаної військової частини для подальшого проходження служби) у період з 05.07.2016 по 05.01.2017 та з 14.11.2018 по 23.10.2019 відповідно та заявлено про стягнення витрат за харчування цих військовослужбовців у розмірі 9 635,22 гривень та 29 885,28 гривень, що загалом складає 39 520,50 гривень.

Відповідач заперечив щодо заявлених позовних вимог з підстав недоведеності, що військовослужбовці є військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України.

Судом встановлено про видання командиром військової частини НОМЕР_1 наказів № 131 від 05.07.2016 та № 235 від 14.11.2018 за змістом яких засуджені військовослужбовці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибули та приступили до виконання службових обов`язків за посадою для відбування строку покарання із зарахуванням їх до списків змінного складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 05.07.2016 та 14.11.2018 відповідно (т. 1 а.с. 4(зворот), 7).

Згідно вказаних наказів військовослужбовці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибули із військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України.

У вказаних наказах у якості підстав зазначено зокрема: копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 № 127/7202/16-к та вирок Соснівського районного суду міста Черкаси від 12.11.2018 № 712/11797/18.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вказані судові рішення набрали законної сили 25.06.2016 та 13.11.2018 відповідно (т. 1 а.с. 41- 44).

Також відповідно до наказів № 2 від 04.01.2017 та № 210 від 23.10.2019 солдати змінного складу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вибули по закінченню строку відбування покарання з 05.01.2017 та з 14.11.2018 до військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України для подальшого проходження служби.

Доказів втрати вказаними наказами чинності матеріали справи не містять. Відповідачем доказів щодо проходження служби цими військовослужбовцями у іншій частині суду не надано. Таким чином підстави вважати засуджених військовослужбовців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як військовослужбовців іншої військової частини аніж військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України у суду відсутні.

Щодо зауважень відповідача про суперечність наданих позивачем документів, оскільки у довідці-розрахунку за харчування ОСОБА_1 зазначено про його харчування з 05.07.2016 по 05.01.2017 року включно, а згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.07.2016 №131 останній зарахований на котлове забезпечення з 06.07.2016 і знятий з усіх видів забезпечення з 05.01.2017 та відповідно до довідки-розрахунку період харчування ОСОБА_2 - з 14.11.2018 по 23.10.2019 включно, а згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2019 №210 останній виключений зі списків особового складу з 23.10.2019 суд зауважує про відхилення наведених відповідачем доводів.

Зокрема за змістом наказів № 131 від 05.07.2016 та № 235 від 14.11.2018 засуджені військовослужбовці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибули та приступили до виконання службових обов`язків за посадою для відбування строку покарання із зарахуванням їх до списків змінного складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 05.07.2016 та 14.11.2018 відповідно.

Також із наявних у матеріалах справи витягів із наказів № 2 від 04.01.2017 та № 210 від 23.10.2019 солдати змінного складу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вибули по закінченню строку відбування покарання із виключенням їх зі списків військової частини НОМЕР_1 з 05.01.2017 та з 23.10.2019 та з усіх видів забезпечення.

Наведені відомості відповідають вказаним у довідках-рахунках періодам.

Відповідно до вимог частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у частинах 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями абзацу 1 пункту 4 розділу XII "Матеріально-побутове та медичне забезпечення засуджених військовослужбовців" Наказу Міністерства оборони України № 215 від 18.05.2015, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 червня 2015 р. за № 691/27136 "Про затвердження Інструкції про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні" (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що забезпечення харчуванням (гарячою їжею) засуджених військовослужбовців, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, здійснюється за нормою № 1 - загальновійськова, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації".

За змістом абзаців 2, 3 пункту 4 розділу XII "Матеріально-побутове та медичне забезпечення засуджених військовослужбовців" наказу Міністерства оборони України № 215 від 18.05.2015 для відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні, фінансово-економічною службою дисциплінарного батальйону у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань (далі - Акт).

Цей рахунок та Акт надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати (другий примірник Акта, скріплений гербовою печаткою військової частини іншого військового формування, повертається до дисциплінарного батальйону).

Згідно з абзацом 4 пункту 4 розділу XII "Матеріально-побутове та медичне забезпечення засуджених військовослужбовців" наказу Міністерства оборони України № 215 від 18.05.2015 військова частина іншого військового формування у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного Акта перераховує кошти до дисциплінарного батальйону. Отримані кошти за відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців командир дисциплінарного батальйону перераховує у повному обсязі на відповідний рахунок Міністерства оборони України.

Як убачається із матеріалів справи спірні акти та довідки-розрахунки позивачем надіслано відповідачу разом із претензією № 2 про відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців № 53/796 від 21.02.2024 (т. 1 а.с. 10,11).

Про отримання претензії відповідачем свідчить його лист № 50/08/12-449 від 04.03.2024 (т. 1 а.с. 11 (зворот)).

З урахуванням наведеного, визначений наказом Міністерства оборони України № 215 від 18.05.2015 10-денний строк для відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання в дисциплінарному батальйоні на підставі складеного Акта сплив 14.03.2024.

Доказів надіслання/вручення відповідачу таких документів до 04.03.2024 матеріали справи не містять.

Доказів отримання відповідачем надісланих позивачем актів та довідок-розрахунків не 04.03.2024, а раніше відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову судом відхиляються.

Посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань суд відхиляє, оскільки такі обставини не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Положеннями частини 2, 3 статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно вимог частини 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Аналогічні положення містяться у статті 617 ЦК України.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

За висновками Великої Палати Верховного Суду (див.: постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц), зазначений принцип включає, зокрема обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори; сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до Державної казначейської служби з метою проведення оплати відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців у сумі 39 520,50 гривень, відмови органу казначейської служби у реєстрації бюджетних зобов`язань, а також вжиття відповідачем інших належних заходів з метою виконання зобов`язання перед позивачем та недопущення виникнення його прострочення.

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд звертає увагу, що положеннями частини 2 статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Європейський суд з прав людини у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Бакалов проти України" та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання та відповідно підставою для невиконання взятого на себе боржником зобов`язання.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.11.2019 у справі № 916/1345/18.

Згідно з частиною першою статті 202 ГК України та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином визначені чинним законодавством зобов`язання щодо відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців у розмірі 39 520,50 гривень, позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми витрат у розмірі 39 520,50 гривень.

Розмір вказаної заборгованості підтверджується матеріалами справи.

Доказів сплати 39 520,50 гривень витрат на харчування військовослужбовців на користь позивача відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення витрат на харчування засуджених військовослужбовців у розмірі 39 520,50 гривень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Під час розгляду справи, судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, у тому числі подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, суд не надає детальної відповіді на кожний аргумент та довід учасників справи, оскільки такі доводи та аргументи не впливають на висновки суду у цій справі.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача витрат на харчування засуджених військовослужбовців ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у розмірі 39 520,50 гривень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 311 від 24.04.2025 року сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 гривень.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 3 028,00 гривень покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 ) витрати на харчування засуджених військовослужбовців ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у розмірі 39 520,50 гривень (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот двадцять гривень, 50 копійок) та 3 028,00 (три тисячі двадцять вісім) гривень судових витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.

Повне рішення складено 11 серпня 2025 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.