ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" серпня 2025 р. Cправа № 902/1125/23

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого-судді Міліціанова Романа Валерійовича, при секретарі Московчук Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Міністерства юстиції України, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, код - 00015622

до: Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", вул. Ванди Василевської, буд. 7, м. Київ, 03055, код - 35087436

до: Комуністичної партії України, вул. Борисоглібська, 7, м. Київ, 04070, код - 00049147

про визнання недійсним договорів та скасування державної реєстрації

В С Т А Н О В И В :

11.09.2023 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (б/н від 07.09.2023 року) Міністерства юстиції України до Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" та до Комуністичної партії України про: визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - 11/50 частки будівлі загальною площею 2675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г, укладеного 17.06.2015 року між Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" та Комуністичною партією України, серія та номер: НАН678131, НАН678132, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В.; скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на 11/50 частки будівлі загальною площею 2675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-01; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки загальною площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10Г, кадастровий номер: :02:081:0092, укладеного 08.07.2015 року між Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" та Комуністичною партією України, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латинською О.М. та зареєстрований за № 2399; скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на земельну ділянку загальною площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10Г, кадастровий номер: :02:081:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року відкрито провадження у справі № 902/1125/23 за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 12.10.2023 року постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 16.11.2023 року.

Ухвалою суду від 01.11.2023 року забезпечено участь представника Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", адвоката Кулика Олега Ігоровича у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

20.11.2023 року від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (б/н та без дати) (вх. канц. № 01-34/10985/23 від 20.11.2023 року).

20.11.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (б/н від 20.11.2023 року) (вх. канц. № 01-34/11020/23).

21.11.2023 року від представника відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив (б/н від 21.11.2023 року) (вх.канц. № 01-34/11094/23).

24.11.2023 року від представника відповідача 1 надійшла заява (б/н від 21.11.2023 року) про відкликання поданого відзиву на позовну заяву від 17.11.2023 року.

У судовому засіданні 18.12.2023 року поставлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 23.01.2024 року.

11.01.2024 року до суду від представника відповідача 1 надійшла заява (б/н від 11.01.2024 року) про застосування строків позовної давності.

19.01.2024 року від позивача до суду надійшли заперечення (б/н від 19.01.2024 року) на заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалами суду від 24.01.2024 року, 22.02.2024 року, 23.02.2024 року повідомлено учасників справи про дати наступних судових засідань.

01.03.2024 року до суду від представника позивача на виконання вимог ухвали надійшла заява (б/н від 01.03.2024 року) (вх. канц. № 01-34/2255/24). Додатком до заяви додано ряд документів.

14.03.2024 року від Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 04/00/011/118474 від 08.03.2024 року на виконання вимог ухвали суду надійшов лист з додатками.

10.04.2024 року до суду від представника відповідача 1 надійшла заява (б/н від 10.04.2024 року) (вх.канц. № 01-34/3838/24) про долучення до матеріалів справи доказів.

29.05.2024 року через систему Електронний суд від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №902/1125/23 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №924/971/23.

Ухвалою суду від 03.07.2024 року постановлено повернутися до стадії підготовчого судового засідання та зупинено розгляд справи № 902/1125/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 924/971/23.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі №924/971/23 Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі № 924/971/23 у частині вирішення вимог позову Міністерства юстиції України до Благодійної організації «Благодійний фонд «Відродження Хмельниччини», Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування скасовано.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі № 924/971/23 у частині вирішення вимоги позову Міністерства юстиції України до Благодійної організації «Благодійний фонд «Відродження Хмельниччини», Комуністичної партії України про скасування державної реєстрації змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Ухвалою суду від 19.06.2025 року поновлено провадження у справі № 902/1125/23 та призначено підготовче судове засідання на 23.07.2025 року.

Ухвалою суду від 23.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.08.2025 року.

У судовому засіданні прийняли участь представник позивача та відповідача 1. Представник відповідача правом участі не скористався.

Ухвала суду від 23.07.2025 року направлена засобами поштового зв`язку за адресою місцезнаходження відповідача 2, визначеною ЄДРПОУ, згідно відстеження пересилань АТ "Укрпошта" не вручена відповідачу.

Судом враховано, що відповідач 2 неодноразово повідомлявся про дату, час та місце судових засідань, жодного разу не забезпечив участь уповноваженого представника.

Ухвали суду повернуто з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (т. 1 а.с. 136-139, 227-229; т. 2 а.с. 19-22, 34-36, 91-93; т. 3 а.с. 1-3, 15-19).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Тобто, відповідач вважається належним чином сповіщеним про дату, час та місце розгляду справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 Рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"); організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (Рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (Рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача 2.

Стислий виклад процесуальних позицій сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що за результатами вирішення судового спору про заборону діяльності Комуністичної партії України, ініційованого у 2014 році Міністерством юстиції України, Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 заборонено діяльність Комуністичної партії України та передано майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

У ході виконання Мін`юстом судового рішення в частині передання майна партії встановлено, що після подання позову у справі №826/9751/14 Комуністичною партією України відчужене належне їй майно Благодійній організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на підставі оскаржуваних договорів дарування, які, на переконання позивача, є фіктивними, тому підлягає визнанню недійсним.

Як на правову підставу позову посилається на ст. 234 Цивільного кодексу України, стверджуючи, що спірний договір укладено між партією та Благодійною організацією, засновниками якої були сини керівника Комуністичної партії України.

Отже, в цьому випадку сторони спірних договорів знали заздалегідь, що такий договір не буде виконаний та що він має інші цілі, ніж ним передбачені, перехід права власності внаслідок укладення спірних договорів мав на меті приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України.

Окрім того, позивач в даному випадку є кредитором у спірних правовідносинах, а оскаржуваний договір спрямований на уникнення звернення стягнення на майно Комуністичної партії України навіть до набрання чинності відповідними змінами у законодавстві та прийняття рішення у справі № 826/9751/14. Укладення такого договору спрямоване на завдання шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам, позаяк правочин відбувся після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та був спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів.

Правочин не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, а дії особи на відчуження майна, яка достеменно була обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання тощо, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна.

Міністерство юстиції України, звертаючись із позовом, має на меті фактично відновити становище, яке існувало до укладення договорів дарування та проведення реєстрації права власності на спірне майно за Благодійною організацією «Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення», що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (т. 1 а.с. 78-93).

У відзивах на позовну заяву відповідач 1 заперечує проти задоволення позову, зазначаючи, що позбавлення права власності суперечить нормам законодавства та Конституції України, Рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 не має зворотної дії в часі, на момент укладення договорів Комуністична партія України була діючою партією, вчинення правочинів не суперечило нормам законодавства на момент їх укладення.

Крім того, Міністерством юстиції України не доведено, що оспорювані правочини містять ознаки фіктивності, Благодійна організація є добросовісним набувачем, втручання у право на мирне володіння майном порушує ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; посилання на ст. 21 Закону України "Про політичні партії в Україні" є необґрунтованим.

Також, у Міністерства юстиції України відсутнє право на звернення до суду з цим позовом (т. 1 а.с. 150-158, 192, 193).

У відповіді на відзив позивач підтримує позовні вимоги з тих підстав, що спірні договори укладено 17.06.2015 та 08.07.2015 рр. між Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" та Комуністичною партією України, тобто під час розгляду адміністративної справи про заборону Комуністичної партії України.

Засновником Благодійного фонду є ТОВ "Науково-комерційна фірма "Контур", учасниками якого є сини керівника Комуністичної партії України.

Отже, відповідачі заздалегідь знали, що договори не будуть виконані, мають інші цілі, ніж передбачені договорами, тобто між відповідачами умисно укладено фіктивні правочини.

Укладення спірних договорів. які за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України (т. 1 а.с. 201-205).

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що позовні вимоги ґрунтуються лише на висновку про фіктивність укладених договорів дарування тільки з огляду на те, що на момент їх укладення було відкрито провадження у справі №826/9751/14. Проте всі ці дії не є підставою для висновку про фіктивність правочинів, у розумінні положень статті 234 ЦК України.

Спірні правочини були укладені майже 10 років тому і на той час нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, жодних обтяжень на спірне майно накладено не було.

Тому усі посилання позивача на те, що спірне майно було відчужено фіктивно є лише припущеннями та не містять під собою жодних обґрунтувань.

Крім того, активи благодійного фонду можуть формуватися учасниками та/або іншими благодійниками. У даному випадку Благодійний фонд є добросовісним набувачем - добросовісно набув у власність та користується набутим майном вже майже 10 років.

Саме посилання на ч. 3 ст. 105 ЦК України без належного доведення існування, на момент відкриття провадження у страві №826/9751/14 та вчинення оспорюваного правочину, зв`язку держави та партії, як «кредитора» та «боржника» є безпідставним.

Тому твердження Мін`юсту є необґрунтованим, передчасним, позов не підлягає задоволенню (т. 1 а.с. 210-214).

11.01.2024 року відповідачем 1 подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначено, що Міністерство юстиції помилково стверджує про виявлення спірних договорів в ході вжиття заходів із розшуку майна забороненої судом Комуністичної партії України після набрання законної сили рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14, тобто не раніше 27.07.2022. На думку позивача, обчислення строку позовної давності починається з 27.07.2022 року.

Відповідач-1 не погоджується з такими твердженнями позовної заяви, оскільки підставою поданого Мін`юстом позову є фіктивність правочину з моменту його укладення.

Враховуючи державну реєстрацію речового права на підставі оскаржуваного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, створення та забезпечення функціонування якого покладено на Мін`юст, ще під час укладення спірних договорів, тобто в червні-липні 2015 року, був об`єктивно обізнаним про існування договорів дарування із вказаного терміну.

Отже, позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач-1 у заявах по суті спору зазначав, що позовна заява є необґрунтованою та просив у її задоволенні відмовити.

Однак, не визнаючи позовні вимоги, Відповідач-1 вважає, що в разі якщо суд дійде переконання про обґрунтованість позову, то у даному випадку наявні підстави для застосування позовної давності до вимог Позивача про визнання недійсними договорів дарування (т. 2 а.с. 23-25).

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Комуністична партія України (далі - КПУ, Партія, Відповідач 1) зареєстрована Міністерством юстиції України (далі - Мін`юст, Позивач), що підтверджується долученою до справи копією Статуту (т. 2 а.с 132-147).

31.07.2012 року між ОСОБА_1 (Продавець) та Комуністичною партією України (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу 7/100 частки комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Продаж зазначеного нерухомого майна вчинено за 372 000,00 грн (п. 7 Договору).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінниицького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №3727 (т. 2 а.с. 156, 157).

Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, державну реєстрацію права власності Комуністичної партії України проведено 17.09.2012 року, реєстраційний номер 25243128 (т. 2 а.с. 158, 159).

14.12.2012 року між ОСОБА_1 (Продавець) та Комуністичною партією України (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, кадастровий номер: :02:081:0092.

Цільове призначення цієї земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 109 340,00 грн.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №6445.

24.07.2013 року проведено державну реєстрацію права власності Комуністичної партії України на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:081:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01 (т. 2 а.с. 153, 154).

У 2014 році Міністерство юстиції України звернулося до суду з позовом про заборону діяльності КПУ у зв`язку з порушенням статті 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», чинної на момент подання позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.07.2014 року у справі №826/9751/14 відкрито провадження у справі за позовом Міністерства юстиції України, Державної реєстраційної служби України до Комуністичної партії України про заборону діяльності Комуністичної партії України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.10.1993 року (свідоцтво №505).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради №2984 від 25.12.2014 року будівлі торговельно-офісно-побутового комплексу з прибудовами гр. ОСОБА_1 та Комуністичної партії України присвоєно адресу - АДРЕСА_2 (т. 2 а.с.155).

16.01.2015 року, в результаті проведеної реконструкції, Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності Комуністичної партії України на 11/50 частки будівлі торгівельно-офісно-побутового комплексу у АДРЕСА_2, площею 2 675,00 кв.м.

Відомості про право власності внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 174, 175).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.02.2015 року у справі №826/9751/14 передано справу за позовом Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України до Комуністичної партії України про заборону політичної партії на розгляд Київському окружному адміністративному суду.

17.06.2015 року між Комуністичною партією України, в особі Поповича В.І. (Дарувальник), та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (Обдаровуваний), в особі ОСОБА_2, укладено Договір дарування нежилого приміщення 11/50 частки будівлі, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г.

Згідно звіту оцінювача ТОВ «ЕКСПЕРТ-АЛЬЯНС» від 15.06.2015 року ринкова вартість об`єкта, що дарується становить 4 036 000,00 грн (п. 3 Договору).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В., зареєстровано в реєстрі за №3529 (т. 1 а.с. 133, 134).

Право власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.06.2015 року (т. 1 а.с. 14).

08.07.2015 року між Комуністичною партією України, в особі Поповича В.І. (Дарувальник), та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (Обдаровуваний), в особі ОСОБА_2, укладено Договір дарування земельної ділянки площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер: :02:081:0092.

Цільове призначення цієї земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості (п. 1 Договору).

Дарунок оцінено сторонами в 340 639,38 грн на підставі Витягу з технічної документації нормативної грошової оцінки земель від 03.07.2015 року №26-230-0.3-2051/2-15, виданої Управлінням Держземагенства у м. Вінниці Вінницької області (т. 1 а.с. 132).

Право власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.07.2015 року (т. 1 а.с. 20).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2022 року адміністративну справу №826/9751/14 за позовом Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України до Комуністичної партії України, треті особи: Служба безпеки України, Всеукраїнське об`єднання "Свобода", Радикальна партія Олега Ляшка, Громадська організація "Воля-Громада-Козацтво", Українська республіканська партія, за участю Офісу Генерального прокурора про заборону політичної партії передано для продовження і завершення розгляду за підсудністю до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2022 року прийнято справу № 826/9751/14 за позовом Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України до Комуністичної партії України, треті особи: Служба безпеки України, Всеукраїнське об`єднання "Свобода", Радикальна партія Олега Ляшка, Громадська організація "Воля-Громада-Козацтво", Українська республіканська партія, за участю Офісу Генерального прокурора про заборону політичної партії до провадження.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 року у справі №826/9751/14 задоволено адміністративний позов Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України. Заборонено діяльність Комуністичної партії України (ідентифікаційний код юридичної особи: 00049147), адреса вул. Борисоглібська, 7, м. Київ, 04070. Передано майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави (т. 2 а.с. 69-90).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.11.2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комуністичної партії України на рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі №826/9751/14 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107571334).

На основі встановлених обставин, судом надано правову оцінку предмету спірних правовідносин.

Оцінюючи заперечення відповідача 2 проти повноважень Міністерства юстиції України на звернення з відповідним позовом до суду, суд зауважує наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У частині четвертій статті 56 ГПК України встановлено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах своєї компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах.

Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пункті 21 постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункті 35 постанови від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, пункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункті 8.16 постанови від 05.10.2022 у справі № 923/199/21).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах [постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)].

Мін`юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Повноваження Мін`юсту визначаються Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228).

Абзацом другим пункту 1 Положення № 228, зокрема, передбачено, що Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, серед іншого, забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань. Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, забезпечення формування та реалізації державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань. Отже, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань.

Одним з основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє в судах України від імені та в інтересах держави (підпункт 4 пункту 3 Положення № 228).

Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом (підпункт 541 пункту 4 Положення № 228).

Отже, Мін`юст є органом держави, який наділений повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах, діяти від імені та в інтересах держави в судах України, зокрема звертатися з позовами.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц, від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Тобто у випадку, зокрема, наявності інтересу держави у перебуванні предмета спірного договору у власності конкретної особи Мін`юст в межах своїх повноважень може звертатись з відповідним позовом на захист такого інтересу держави.

Мін`юст у цій справі звернувся з позовом до суду 07.09.2023 року (т. 1 а.с. 115).

На момент звернення Мін`юсту до суду була чинною редакція Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до частини четвертої статті 21 якої у разі заборони судом політичної партії майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави, про що зазначається у рішенні суду. Перехід такого майна, коштів та інших активів у власність держави забезпечує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, Законом України «Про політичні партії в Україні» визначено, що перехід майна, коштів та інших активів політичної партії у власність держави у разі заборони судом політичної партії забезпечує Мін`юст.

За змістом підпункту 8335 пункту 4 Положення № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань вживає заходів до розшуку майна забороненої судом політичної партії; затверджує перелік майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави.

Задля виконання частини четвертої статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.2022 затвердив Порядок переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 № 896 (далі - Порядок № 896).

Як зазначено у пункті 1 Порядку № 896, цей Порядок визначає механізм виконання рішення суду про заборону політичної партії в частині переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень (далі - майно політичної партії).

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 Порядку № 896 після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.

Не пізніше трьох робочих днів з дня отримання рішення суду Мін`юст надсилає до державних органів, зокрема АРМА, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності запити про надання інформації щодо майна політичної партії, які протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту зобов`язані надати запитувану інформацію.

Відповідно до абзаців першого та третього пункту 3 Порядку № 896 за результатами заходів із розшуку майна політичної партії Мін`юст складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави. У разі виявлення майна політичної партії після затвердження переліку майна Мін`юст невідкладно вносить до нього відповідні зміни.

Згідно з приписами пункту 4 Порядку № 896 у разі коли перелік майна містить відомості про цінні папери, корпоративні права, нерухоме або рухоме майно (крім об`єктів права інтелектуальної власності, земельних ділянок та коштів), то уповноваженим органом управління таким майном є Фонд державного майна. Мін`юст протягом 10 робочих днів з дня затвердження переліку майна надсилає його копію та копію рішення суду Фонду державного майна як уповноваженому органу управління цим майном. Фонд державного майна після отримання від Мін`юсту копії переліку майна та копії рішення суду протягом 10 робочих днів вживає заходів до державної реєстрації речових прав на таке майно та/або заходів з прийняття до сфери свого управління відповідних цінних паперів, корпоративних прав.

Законодавством встановлено, що Мін`юст є державним органом, який забезпечує перехід майна забороненої судом політичної партії у власність держави. Після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії Мін`юст вживає заходів щодо розшуку майна політичної партії, за результатом заходів із розшуку майна складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави.

Якщо перелік майна містить відомості, зокрема, про нерухоме майно, то Мін`юст надсилає копію переліку майна та копію рішення суду Фонду державного майна України як уповноваженому органу управління цим майном.

Отже, Фонд державного майна України здійснює управління майном забороненої політичної партії після вжиття Мін`юстом заходів щодо розшуку майна політичної партії та затвердження переліку майна.

До моменту затвердження Мін`юстом переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, органом, уповноваженим забезпечувати перехід такого майна у власність держави (зокрема і в разі необхідності звернення до суду), є Мін`юст.

Фонд державного майна України стосуються майна, що перебуває у державній власності. Фонд державного майна України набуває повноважень з управління об`єктами державної власності після передачі майна у власність держави.

Ураховуючи наведене та беручи до уваги викладені у позовній заяві підстави та мету звернення з позовом - забезпечення передання спірного нерухомого майна у власність держави, держава має інтерес у спірних правовідносинах.

Таким чином, Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави.

Відносно правової оцінки правомірності укладення оспорюваних договорів дарування, суд виходив з наступного.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 95), від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21 (пункт 102), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (пункт 221).

Принцип jura novit curia («суд знає закони»), зокрема, полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius).

Неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Тож для суду під час визначення меж судового розгляду є визначальними фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. На противагу фактичним підставам позову суд у його процесуальній діяльності не обмежують визначені позивачем правові підстави позову, оскільки саме суд зобов`язаний здійснити правову кваліфікацію обставин справи під час вирішення спору.

Тому, судом самостійно надано правову кваліфікацію предмету позовних вимог та застосовано належні норми матеріального права.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Термін "публічний порядок" необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі №6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Суд також зазначив, що, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них. Кожен член суспільства як колективний носій цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.

До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини.

Загальні засади утворення і діяльності політичних партій визначені Конституцією України.

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів. Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах (частини перша, друга статті 36 Конституції України).

Статтею 37 Конституції України встановлено, що утворення і діяльність політичних партій та громадських організацій, програмні цілі або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров`я населення, забороняються.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 зазначив, що політичні партії забезпечують участь громадян України в політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про політичні партії в Україні" (тут і далі, якщо окремо не зазначено інше, - в редакції на дату укладення спірного договору) політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Основний статус політичної партії - публічно-правовий. Політична партія є важливим інститутом представницької демократії, за допомогою якого громадяни беруть участь в політичному житті суспільства та управлінні державою. Політичні партії беруть участь у виборах та формуванні влади, сприяють вираженню політичної волі громадян.

За змістом пункту 11 статті 92 Конституції України засади утворення і діяльності політичних партій віднесено до найважливіших суспільних відносин, які визначаються виключно законами України. Конституційний Суд України зазначає, що політичні партії забезпечують участь усіх громадян України у політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю. Можливість належного функціонування політичних партій у суспільстві є однією із загальних засад конституційного ладу держави, складовою якого є суспільний лад.

Отже, діяльність політичних партій спрямована на реалізацію публічного інтересу, зокрема вплив на формування державної політики та управління, та безумовно пов`язана з основними політичними процесами у державі, невід`ємною частиною яких є збереження та розвиток української державності в умовах незалежності з урахуванням закріплених у Конституції України принципів, порушення яких у діяльності політичних партій в силу приписів статті 37 Конституції України не допускається.

Діяльність політичних партій підлягає державному контролю. Право політичних партій набувати, володіти та розпоряджатися майном піддається законодавчим обмеженням, що зважаючи на значимість політичних партій в політичному житті суспільства повинно слугувати додатковою гарантією їх законної діяльності.

Враховуючи те, що основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України "Про політичні партії в Україні" після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.

Закон наділяє політичну партію статусом юридичної особи для виконання політичною партією передусім публічно-правових функцій, спрямованих на досягнення мети створення політичної партії.

Тобто будучи суб`єктом публічно-правових відносин, у приватноправових відносинах політична партія бере участь виключно у тій мірі, яка необхідна для забезпечення її існування та діяльності як суб`єкта публічно-правових відносин.

Правосуб`єктність політичної партії як юридичної особи є спеціальною, вона підпорядкована меті участі такої організації у публічних відносинах, пов`язаних зі здобуттям публічної влади, та інших суспільно важливих для держави відносинах.

Статтею 14 Закону України "Про політичні партії в Україні" визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні" політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні").

З наведених приписів нормативних актів слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

З урахуванням долучених до справи доказів, судом встановлено, що керівником Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" був ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 106).

Судом встановлено, що керівником Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" був ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 106).

Засновником Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" було ТОВ «Науково-комерційна фірма «Контур», учасниками якого були ОСОБА_2 (також керівник) та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 108).

Керівником Комуністичної партії України був ОСОБА_4 (т. 1 ас. 107), який є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 230-236).

Тому, безоплатна передача КПУ спірного нерухомого майна в дар Благодійній організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", керівником, учасником засновника якого є родич першого ступеню споріднення з керівником Комуністичної партії України, тобто пов`язана з дарувальником особа, свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірних правочину.

Укладення спірних договрів дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії пов`язаною особою, яка входить до складу керівних органів політичної партії.

Крім того, нерухоме майно набуте Комуністичною партією України у власність на оплатній основі наприкінці 2012 року за сукупною вартістю 481 340,00 грн.

На момент укладення договорів дарування у червні-липні 2015 року оціночна вартість нерухомого майна становила сукупно 4 376 639,38 грн.

Також, нерухоме майно передано у власність благодійній організації, яка не може здійснювати господарську діяльність з метою отримання прибутку в силу положень Статуту (т. 2 а.с. 177-201).

Цільове призначення земельної ділянки та використання нерухомого майна має комерційну мету.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації», в редакції від 26.09.2014 року, яка була чинною на момент укладення оспорюваних договорів, благодійна діяльність - добровільна особиста та/або майнова допомога для досягнення визначених цим Законом цілей, що не передбачає одержання благодійником прибутку, а також сплати будь-якої винагороди або компенсації благодійнику від імені або за дорученням бенефіціара.

Метою благодійних організацій не може бути одержання і розподіл прибутку серед засновників, членів органів управління, інших пов`язаних з ними осіб, а також серед працівників таких організацій (ч. 1 ст. 11 Закону).

Згідно вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації», благодійні організації мають право здійснювати господарську діяльність без мети одержання прибутку, що сприяє досягненню їх статутних цілей.

Тому, суд погоджується з доводами позивача відносно відсутності наміру сторін досягнення реальних наслідків шляхом укладення оспорюваних договорів, оскільки нерухоме майно безоплатно передано у власність пов'язаної особи за відсутності економічної вигоди вчинення таких дій, а також всупереч прямій забороні відносно комерційного використання об'єктів нерухомого майна благодійною організацією.

Крім того, для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ.

Розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

Правовідносини, що є предметом розгляду в цій справі, виникли у зв`язку із подіями Революції гідності та подальшою забороною в Україні антиукраїнських політичних партій, діяльність яких створювала загрозу державній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, а також правам і свободам людей.

Суспільно-політичний контекст діяльності КПУ в зазначений період розвитку української державності був предметом дослідження Окружного адміністративного суду міста Києва, який 11.07.2014 відкрив провадження у справі № 826/9751/14 за позовом Мін`юсту, Державної реєстраційної служби України до КПУ.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 вказаний позов задоволено.

Суд в межах справи № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

Оспорювані договори дарування укладено 17.06.2015 року та 08.07.2015 року, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 (11.07.2014 року року) та після настання обставин, які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

Укладаючи спірні договори, КПУ, як учасник справи № 826/9751/14, знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності, та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії).

Виходячи пов`язаність посадових осіб відповідачів, сторони оспорюваних договорів дарування усвідомлювали протиправність їх вчинення, суперечність мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Підсумовуючи викладене вище, укладаючи спірні договори дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні".

Нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

З урахуванням викладеного спірні договори дарування є нікчемними на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України, як такі, що порушують публічний порядок.

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного суду у Постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, які враховано судом в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України.

З урахуванням встановленої нікчемності договорів дарування, суд відхиляє доводи відповідача 1 відносно надання зворотної дії рішенню у справі № 826/9751/14 або нормам законодавства, якими внесено зміни до Закону України «Про політичні партії», оскільки правову оцінку нікчемності правочинів надано на основі чинного законодавства на момент їх укладення.

Обставини нікчемності договорів підтверджують, що з правової точки зору нерухоме майно не вибуло із власності Комуністичної партії України на належній підставі, у межах цієї господарської справи спростовано презумпцію правомірності реєстраційного посвідчення набуття права власності відповідачем 1.

Отже, Комуністична партія України залишалася належним власником нерухомого майна з моменту укладення договорів купівлі-продажу у 2012-2013 рр. та не втратила правового статусу власника, як станом на 2014, так і станом на 2022 рр, а також на момент звернення до суду з цим позовом.

Щодо ефективних способів захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Предметом позовних вимог є визнання недійсними договорів дарування, а також скасування державної реєстрації права власності відповідача 1 на нежитлові приміщення та земельну ділянку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину.

Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

З огляду на викладене вимоги позову про визнання нікчемних договорів недійсними задоволенню не підлягають саме з підстав їх невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Тому, суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсними договору дарування нерухомого майна - 11/50 частки будівлі загальною площею 2675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г, укладеного 17.06.2015 року між Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" та Комуністичною партією України, та договору дарування земельної ділянки загальною площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10Г, кадастровий номер: :02:081:0092.

Водночас, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, застосувавши наслідки недійсності нікчемних договорів.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція), як юридичний наслідок констатації нікчемності договорів, є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути нерухоме майно КПУ.

В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно (пункти 127-133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" підтверджуватиме повернення майна попередньому власнику.

Отже, відповідають критеріям щодо ефективного способу захисту порушених прав вимоги позову в частині скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на 11/50 частки будівлі загальною площею 2 675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, а також - на земельну ділянку загальною площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10Г, кадастровий номер: :02:081:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

Оцінюючи заяву відповідача 1 про застосування строків позовної давності, суд враховує наступне.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Частиною третьою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України встановив особливості початку перебігу позовної давності.

З урахуванням принципу розумності та справедливості очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину має поширюватися тільки на сторони нікчемного правочину, оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, їм про його здійснення має бути відомо.

Тобто презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання.

Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, від 22.01.2025 у справі № 753/6230/22).

Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною спірного договору, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України.

Такий підхід узгоджуються з висновком, сформульованим ЄСПЛ у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (Finikaridov. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення позивач міг отримати раніше. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду викладала, зокрема, у підпунктах 7.9-7.12 постанови від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та підпунктах 5.23-5.26 постанови від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17.

Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася.

Водночас, відповідачі не тільки не позбавлені процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу мають довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Учасником у спірних правовідносинах є саме держава (а не її конкретний орган), яка згідно з приписами частини першої статті 167 ЦК України діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.04.2025 року по справі №924/971/23 зауважує, що держава, хоч і діє через розгалужену мережу органів державної влади, проте не здатна та не зобов`язана здійснювати всеохоплюючий та перманентний контроль за правочинами, які суперечать інтересам держави та суспільства або порушують публічний порядок.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах.

У справі «Богдель проти Литви» (Bogdel v. Lithuania)ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви про те, що позовна давність починається із дня, коли відповідний орган «здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено».

Судом встановлено, що оспорювані договори дарування укладено 17.06.2015 року та 08.07.2015 року.

27.07.2022 рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №826/9751/14, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту, як уповноваженого суб`єкта, виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії.

Після виявлення факту укладення договорів та наслідків (переходу права власності на майно до Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення") Міністерство юстиції України 07.09.2023 року (т. 1 а.с. 115) звернулося до суду із цим позовом.

З огляду на викладене, позивачем не пропущений строк на звернення до суду, оскільки після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 законної сили (27.07.2022), діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим міг дізнатись про вчинення спірного договору щодо передачі спірного нерухомого майна.

Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 07.09.2023 року, тобто через рік та два місяці після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії, а відповідач 1 не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного суду у Постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, які враховано судом в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Таким чином, суд відхиляє заяву відповідача 1 про застосування строків позовної давності.

Відносно пропорційності втручання у мирне володіння майном відповідача 1, суд зауважує наступне.

Критерії оцінки правомірності втручання держави у право власності закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та сформовані у практиці Європейського суду з прав людини.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ця стаття містить три окремі норми: перша, виражена у першому реченні першого абзацу, - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном. Друга, закладена у другому реченні того ж абзацу, - охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя, закріплена у другому абзаці, - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Отже, оцінка відповідності втручання у право власності повинна відбуватись із застосуванням таких критеріїв, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря).

Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу ЄСПЛ визначає законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v. Ukraine)].

ЄСПЛ також зауважив, що обмеження прав має безпосередньо передбачатись національним законом, який повинен існувати на момент введення такого обмеження, бути доведеним до відома громадянам та відповідати певним критеріям якості, оскільки обмеження прав повинні бути зрозумілими для кожного. Такі обмеження також мають відповідати легітимній меті, яка зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання має відповідати і вимогам співмірності, яка передбачає, що характер і обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага, який є безальтернативним і достатнім, проте не надмірним.

Особою, втручання у майнові права якої здійснює держава, є Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", яка була пов`язана з КПУ, з урахуванням встановлених обставин стосовно родинних зв`язків керівника партії та керівників і засновників відповідача 1.

Водночас таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України).

Тому обставина правомірності втручання держави в право власності відповідача 1, в контексті законності та легітимності такого втручання не може оцінюватися безвідносно до обставин, які стали передумовами запровадження державою процедури примусового припинення (заборони) політичної партії та, відповідно, спонукали КПУ до відчуження належних їй майнових активів на користь пов`язаного з нею (через керівний склад) благодійного фонду.

Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договори дарування спірного нерухомого майна кваліфіковані судом як нікчемні на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то суд констатує дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності.

Цей законодавчий припис є чітким, однозначним, відповідає вимогам правової визначеності і спір, який виник у цій справі, не пов`язаний з якістю формулювання аналізованого правового положення.

Щодо наявності легітимної мети для відповідного втручання, то Велика Палата Верховного Суду наголошує на такому. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (справа «Трегубенко проти України» («Tregubenko v. Ukraine», пункт 54).

У рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначив, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування є проявом свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ також вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права особи без нагальної на те потреби та про те, що уповноважені органи державної влади повинні насамперед оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Метою заборони політичної партії є припинення в інтересах суспільства її незаконної діяльності; належне такій політичній партії майно може як набуватися в результаті незаконної діяльності, так і безпосередньо в ній використовуватися.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань прямо суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні».

Вибуття спірного нерухомого майна із власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" переслідує зазначену легітимну мету, не є самоціллю здійснюваного державою втручання, а вчиняється безпосередньо в інтересах суспільства.

Щодо критерію пропорційності, то ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набувача й лише у разі набуття майна за відплатним договором, а не у випадках його набуття за безоплатним договором, що кореспондується з приписами частини третьої статті 388 ЦК України, за змістом якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.

З огляду на безоплатний характер договорів, встановлені обставини пов`язаності КПУ та Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", які укладаючи правочини діяли недобросовісно та порушили публічний порядок, суд доходить висновку, що втручання в право власності відповідача 1 не становитиме надмірного тягаря й відповідатиме сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Наведені обставини у сукупності підтверджують недобросовісну поведінку відповідача 1 та обізнаність з обставинами протиправного заволодіння майном.

Суду відхиляє як неприйнятні доводи про те, що втручання у його право користування буде непропорційним з огляду на практику застосування приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції у рішеннях ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom, заява № 44277/98) та від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04).

Приписи статей 216 і 228 ЦК України забезпечують справедливий баланс між інтересами власника та відповідача, який використовував майно з 2019 року на підставі нікчемних договорів та мав можливість здійснення господарської діяльності, отримання доходу.

Ухвалами Господарського суду Вінницької області від 21.03.2024 року та 23.04.2024 року, з метою оцінки пропорційності втручання у право на мирне володіння майном витребувано у Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" відомості щодо: утримання спірного об`єкту нерухомого майна за період з 17.06.2015 року по теперішній час; використання спірних об`єктів нерухомого майна (11/50 частки будівлі загальною площею 2675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г та земельної ділянки загальною площею 0,035 га, кадастровий номер: :02:081:0092) у статутній або іншій діяльності; документального підтвердження витрат, понесених на утримання сплати орендної плати за земельну ділянку, вартості оплачених комунальних платежів за використання нерухомого майна, передачі в оренду або в інше користування суб`єктам господарської діяльності, розмір отриманого доходу за період з 17.06.2015 року по теперішній час; інформації про оціночну, балансову або залишкову вартість об`єктів нерухомого майна (11/50 частки будівлі загальною площею 2675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г та земельної ділянки загальною площею 0,035 га, кадастровий номер: :02:081:0092); інші наявні докази, які надаватимуть змогу оцінити розмір понесених витрат на утримання та використання нерухомого майна, обсяг ймовірних збитків та упущеної вигоди у випадку втрати права власності.

Однак, всупереч вимог суду та приписів ст. ст. 73-80 ГПК України відповідачем 1 не надано первинних документів на підтвердження обставин понесених витрат на утримання майна, сплати земельного податку, витрат на утримання майна, комунальних платежів, реконструкцію приміщення, збільшення їх вартості, здійснення невід`ємних поліпшень або інших втрат, котрі підлягають вартісній оцінці.

Суд зауважує, що обов`язок доведення обставин розміру справедливої компенсації також покладається на учасника судового процесу, який зацікавлений у забезпеченні майнової рівноваги у випадку припинення права власності.

Однак, відповідачем 1 не доведено належними доказами обставин фактичного використання майна у статутній діяльності, його утримання, прийняття на баланс, вступу у володіння, передачі у користування третім особам, розміщення благодійної діяльності, або вчинення інших дій, які свідчили б про виникнення майнових інтересів або прав володіння нерухомим майном.

Також відповідачем 1 не надано відомостей про наявність інших активів, що надало б суд можливість оцінити ступінь втручання у право на мирне володіння майном та визначити розмір компенсації.

Процесуальна бездіяльність сторони не може покладати на суд додаткові обов`язки стосовно визначення справедливої компенсації або ступеню втручання у право на мирне володіння майном.

Отже, судом не встановлено порушень вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме скасування державної реєстрації права власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на спірні об`єкти нерухомого майна.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, судові витрати зі сплати судового збору за дві немайнові вимоги покладають покладенню на відповідачів у рівних частинах по 2 684,00 грн.

Крім того, на відповідачів слід покласти по 335,50 грн судових витрат за розгляд заяви про забезпечення позову, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 5 368,00 грн та 671,00 грн судових витрат за розгляд заяви про забезпечення позову слід залишити за позивачем.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Незважаючи на зазначення у відзиві орієнтовного розрахунку витрат на професійну правничу допомогу в сумі 183 000,00 грн, представником відповідача 1 не надано доказів на підтвердження обставин їх понесення, не заявлено клопотання про надання додаткового строку на подачі відповідних доказів.

Тому, суд залишає без розгляду заяву Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", викладену у відзиві на позовну заяву, про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 183 000,00.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 33, 42, 46, 49, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (вул. Ванди Василевської, буд. 7, м. Київ, 03055, код - 35087436) на 11/50 частки будівлі загальною площею 2 675 кв.м, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10-Г; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

3. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (вул. Ванди Василевської, буд. 7, м. Київ, 03055, код - 35087436) на земельну ділянку загальною площею 0,035 га, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Кішки матроса, буд. 10Г, кадастровий номер: :02:081:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

4. Відмовити у задоволенні позову в іншій частині вимог.

5. Стягнути з Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (вул. Ванди Василевської, буд. 7, м. Київ, 03055, код - 35087436) на користь Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, код - 00015622) 2 684,00 грн судових витрат зі сплати судового збору за подачу позову та 335,50 грн судових витрат за розгляд заяви про забезпечення позову.

6. Стягнути з Комуністичної партії України (вул. Борисоглібська, 7, м. Київ, 04070, код - 00049147) на користь Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, код - 00015622) 2 684,00 грн судових витрат зі сплати судового збору за подачу позову та 335,50 грн судових витрат за розгляд заяви про забезпечення позову.

7. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 5 368,00 грн та 671,00 грн судових витрат за розгляд заяви про забезпечення позову - залишити за позивачем.

8. Залишити без розгляду заяву відповідача Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", викладену у відзиві на позовну заяву, про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 183 000,00 грн.

9. Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, вжиті Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 04.09.2023 року у справі №902/1125/23 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

10. Примірник повного судового рішення протягом двох днів з дня складання направити сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, за їх відсутності - рекомендованим листом, з повідомлення про вручення поштового відправлення, та за електронними адресами: позивачу - , представнику позивача - vpid@minjust, представнику відповідача 1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відповідачу 2 - С.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2025 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001)

3 - відповідачу 1 (вул. Ванди Василевської, буд. 7, м. Київ, 03055)

4 - відповідачу 2 (вул. Борисоглібська, 7, м. Київ, 04070)