ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/11268/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: Мневець О.М.,

відповідача: Кузовлев Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025

у справі № 910/11268/24

за позовом Фізичної особи-підприємця Яковенко Снєжанни Олегівни

до Акціонерного товариства "Сенс Банк"

про визнання одностороннього правочину недійсним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Яковенко Снєжанна Олегівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Сенс Банк", у якому просила визнати недійсним односторонній правочин у вигляді рішення відповідача про відмову в обслуговуванні банківського рахунка 2195901 позивача та зобов`язати відповідача відновити банківське обслуговування позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 (Павленко Є.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 (колегія суддів у складі: Євсіков О.О. - головуючий, Корсак В.А., Алданова С.О.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Визнано недійсним односторонній правочин у вигляді рішення Акціонерного товариства «Сенс Банк» про відмову в обслуговування банківського рахунку Фізичної особи-підприємця Яковенко Снєжанни Олегівни, оформленого розпорядженням №290 від 16.08.2024 (п. 4 переліку клієнтів). Зобов`язано Акціонерне товариство «Сенс Банк» відновити банківське обслуговування Фізичної особи-підприємця Яковенко Снєжанни Олегівни.

Судами обох інстанцій встановлено, що 21.08.2019 ФОП Яковенко С.О. уклала з Акціонерним товариством "Альфа-Банк" (яке в подальшому змінило своє найменування на «Сенс Банк») договір на комплексне банківське обслуговування шляхом підписання позивачем анкети-заяви № до договору та акцепту публічної АТ "Альфа-Банк" на укладення договору.

За умовами п.п. 2.1.1 п. 2.1 акцепту публічної пропозиції на укладення договору передбачено, що підписанням останнього підприємець підтверджує акцепт публічної пропозиції та укладення договору на умовах, викладених в публічній пропозиції, що розміщена на веб-сторінці АТ "Альфа-Банк".

З 01.12.2022 на сайті Банку за посиланням https://sensebank.ua/dogovir-kompleksnogo-bankivskogo-obslugovuvanna опубліковано нову редакцію публічної пропозиції на укладення договору на комплексне банківське обслуговування.

Відповідно до преамбули вказаної пропозиції остання набирає чинності з дати її офіційного оприлюднення на інтернет-сторінці Банку та діє до дати офіційного оприлюднення заяви про її відкликання на відповідній Інтернет-сторінці. Договір на комплексне банківське обслуговування укладається шляхом підписання клієнтом анкети-заяви про акцепт цієї публічної пропозиції. Підписанням анкети-заяви про акцепт цієї публічної пропозиції клієнт повністю та беззаперечно приймає її положення для застосування у взаємовідносинах з Банком. Ця публічна пропозиція вважається актуальною редакцією розділу 2. «Загальні умови банківського обслуговування суб`єктів господарювання» (далі - Загальні умови) договору на комплексне банківське обслуговування суб`єктів господарювання та для клієнтів, які до 10.06.2021 уклали договір на комплексне банківське обслуговування.

Згідно з п. 15.2 Загальних умов договір відповідно до ст. 634 ЦК України є договором приєднання.

Цей договір регулює відносини між Банком та клієнтом, що акцептував публічну пропозицію (п. 2.1 Загальних умов договору).

За умовами п. 2.2 Загальних умов договору Банк зобов`язався на підставі правочинів про використання продуктів Банку надавати банківські та інші фінансові послуги, зокрема щодо: відкриття та ведення поточних рахунків; дистанційного обслуговування рахунків клієнта за допомогою системи «Клієнт-Банк» та надання електронних довірчих послуг; емісії корпоративних електронних платіжних засобів; залучення вкладів; надання короткострокового кредиту у формі овердрафту; ведення зарплатних проектів; приймання платежів на користь клієнта від фізичних та/або юридичних осіб через касу Банку; надання банківських гарантій; надання інших послуг на підставі укладених правочинів про використання продуктів Банку, а Клієнт - сплачувати Банку винагороду за його послуги та виконувати інші зобов`язання відповідно до цієї угоди. Перелік та вартість послуг, що надаються Банком клієнту, визначається в тарифах, що діють у Банку.

Договір вважається укладеним після отримання Банком від клієнта письмової анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції Банку (п. 2.3 Загальних умов договору).

Підпунктами 4.1.9 та 4.1.10 п. 4.1 Загальних умов договору визначено, що Банк має право: у випадках, передбачених законодавством України з питань фінансового моніторингу, зокрема, Законом та нормативно-правовими актами НБУ, в односторонньому порядку відмовити в підтриманні ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції/заморозити активи клієнта, пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням/зупинити операції по рахунку клієнта.

Умовами п. 13.2 Загальних умов договору встановлено право Банку закрити будь-який рахунок клієнта та припинити дію цього договору за наявності підстав, передбачених Законом, а також в інших випадках, визначених цією угодою.

21.08.2019 позивачці було відкрито рахунок в АТ «Альфа-Банк», що вбачається з довідки відповідача від 03.09.2024 №С-SE01_20240903/2567.

Платіжні інструкції кредитового переказу коштів від 09.07.24 №giv745.0 на суму 1 611,00 грн та №giv745.1 на суму 1 969,59 грн свідчать, що 09.07.2024 на рахунок підприємця у банку з рахунків, відкритих в АТ "Універсал Банк", були зараховані грошові кошти на загальну суму 3 572,59 грн з призначеннями платежу: «Перерахування коштів у зв`язку з відмовою від підтримання ділових відносин з клієнтом Яковенко Снєжанна Олегівна на підставі ст. 15 Закону України №361-ІХ від 06.12.2019».

Відповідно до п. 6.4 Умов відкриття поточних рахунків та рахунків ЕПЗ, розрахунково-касового обслуговування, емісії платіжних карток (далі - Умови обслуговування) Банк без попереднього погодження з клієнтом закриває поточний рахунок та відмовляється від договору в частині обслуговування такого рахунку за наявності підстав, передбачених Законом.

Оскільки, як стверджує відповідач, за результатами моніторингу фінансових операцій Яковенко С.О. Банк виявив індикатор підозрілості фінансових операцій, визначений п. 29 розділу додатку №20 до Положення №65 (контрагентами клієнта є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація, зокрема, особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ), відповідач розпорядженням від 16.08.2024 №290, підписаним виконуючим обов`язки відповідального працівника Банку, прийняв рішення про відмову від підтримання ділових відносин з позивачем на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», у зв`язку зі встановленням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ.

16.08.2024 на електронну пошту Яковенко С.О. від Банку надійшов лист за підписом Пархоменка О.В., у якому останній з посиланням на положення п. 6 ч. 2 ст. 8 та ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», п. 17 розділу ІІ та п. 61 розділу ІV Положення №65, підп. 17 п. 7 розділу 2, п. 11 додатку 1, п. 1, 2 додатку 12 до Положення №65, п. 121, 123 Інструкції №162 повідомив про присвоєння Яковенко С.О. неприйнятно високого ризику та про прийняття рішення про відмову у підтриманні ділових відносин, у зв`язку з чим відриті в Банку рахунки вказаної особи будуть закриті.

Посилаючись на те, що Банк вчинив односторонній правочин у вигляді припинення її банківського обслуговування необґрунтовано та безпідставно, а тому цей правочин підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, ФОП Яковенко С.О. звернулась до суду з позовом у даній справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що ФОП Яковенко С.О. у позові не конкретизувала, яке саме рішення банку вона просить визнати недійсним, зокрема, реквізити (дата, номер) спірного правочину. Крім того, позивач не навела жодної правової підстави, з якою цивільне законодавство пов`язує можливість визнання одностороннього правочину недійсним у судовому порядку, а також не оскаржувала внутрішнє розпорядження Банку про припинення ділових відносин. Суд також зазначив, що позивачці було встановлено неприйнятно високий ризик ВК/ФТ, у Банку є негативна інформація стосовно особи клієнта, оскільки раніше такий ризик було встановлено іншим суб`єктом фінансового моніторингу.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач мала у Банку рахунок, про відмову у обслуговуванні якого Банк прийняв рішення, оформлене розпорядженням №290 від 16.08.2024 «Про відмову від встановлення/підтримання ділових відносин» (оскаржуване у цій справі). Зазначеним розпорядженням Банк вжив заходів щодо відмови від встановлення/підтримання ділових відносин з клієнтами згідно з переліком, в т.ч. з позивачкою (п. 4 переліку). За матеріалами справи це єдиний належним чином сформований розпорядчий акт, яким оформлене оспорюване рішення - односторонній правочин. А тому у місцевого господарського суду не було фактичних підстав посилатись на необхідність зі сторони позивача конкретизувати, яке саме рішення вона просить визнати недійсним. Крім цього, суд взяв до уваги, що у п. 29 Розділу 2 «Індикатори, що стосуються фінансових операцій клієнта» Додатку 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» зазначено: « 29. Контрагентами клієнта є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація [зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ].» Проте Банк не визначив конкретного контрагента клієнта, тобто особу, з якою клієнт (позивачка) мала фінансові відносини і стосовно якої у банку є негативна інформація [зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ]. Тобто Банк не встановив обставин, які підпадають під цей пункт. При цьому Банк в порушення ч. 8 ст. 7, п. 4, 5 ч. 2 ст. 8 Закону не вчинив безпосередньо (самостійно) належної перевірки клієнта Яковенко С.О., а також моніторингу її фінансових операцій на предмет відповідності таких наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, її діяльність та ризик, включаючи в разі необхідності інформацію про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями. Банк не скористався можливістю, встановленою ч. 2 ст. 15 Закону (суб`єкти первинного фінансового моніторингу мають право здійснювати обмін інформацією про осіб, яким було відмовлено у встановленні (підтриманні) ділових відносин (у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка), відкритті рахунка або проведенні фінансової операції), щоб встановити конкретні обставини щодо позивачки та обґрунтованості дій і рішень АТ «Універсал Банк». За таких підстав суд дійшов висновку, що Банк не довів обґрунтованості прийнятого ним рішення про відмову у підтриманні ділових відносин та закриття рахунку.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач не визначив конкретного контрагента позивача, з огляду, як стверджувалося судом апеляційної інстанції на п. 29 Розділу 2 Додатку 20 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу № 65 від 19.05.2020. За твердженням скаржника, контрагентом в обох платіжних інструкціях є Яковенко С.О. Отримувачем, тобто клієнтом, в обох платіжних інструкціях є Яковенко С.О. Отже, контрагент позивача за вказаними платіжними інструкціями є чітко визначеним та очевидним і в такому випадку навіть не потребує додаткового доведення з боку відповідача. Той факт, що контрагент та клієнт фактично збігаються в одній особі, а саме в особі позивача ніяким чином не може бути підставою для висновку суду апеляційної інстанції про не визначення відповідачем особи контрагента позивача, а, відтак, порушення відповідачем п. 29 Розділу 2 Додатку 20 до Положення №65. Крім цього, правовідносини у справах № 910/18504/20 та № 910/7161/19, на постанови Верховного Суду у яких послався суд апеляційної інстанції, не є подібними до тих, що склалися у розглядуваній справі. Стосовно твердження суду апеляційної інстанції про те, що відповідач не скористався можливістю, встановленою ч. 2 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», то даною нормою передбачено, що суб`єкти первинного фінансового моніторингу мають право здійснювати обмін інформацією про осіб, яким було відмовлено у встановленні (підтриманні) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка), відкритті рахунка або проведенні фінансової операції. Таким чином, вказаний Закон не покладає на відповідача безумовного обов`язку здійснювати додаткову перевірку інформації/інших обставин за яких позивачу було відмовлено у підтриманні ділових відносин в АТ «Універсал Банк». Також вказує на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки визнав недійсним односторонній правочин у вигляді рішення Акціонерного товариства «Сенс Банк» про відмову в обслуговуванні банківського рахунку Фізичної особи-підприємця Яковенко Снєжанни Олегівни, оформленого розпорядженням №290 від 16.08.2024 (п. 4 переліку клієнтів), в той час як позовною вимогою у даній справі є вимога про визнання недійсним одностороннього правочину у вигляді рішення АТ «СЕНС БАНК» про відмову в обслуговуванні банківського рахунку ФОП Яковенко Снєжанни Олегівни та зобов`язання АТ «СЕНС БАНК» відновити банківське обслуговування ФОП Яковенко Снєжанна Олегівни.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, саме - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування п. 29 Розділу 2 Додатку 20 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу № 65 від 19.05.2020 у подібних правовідносинах.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду на 05.08.2025 та надано строк на подання відзиву на неї до 28.07.2025.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 25.07.2025 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому вона просить постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 909/996/22, від 10.12.2024 у справі № 904/5475/23, від 08.08.2024 у справі № 906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23.

Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 909/996/22, від 08.08.2024 у справі № 906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23, від 19.03.2024 у справі № 910/6141/22, від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22.

У контексті вказаної підстави скаржник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування п. 29 Розділу 2 Додатку 20 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу № 65 від 19.05.2020 у подібних правовідносинах.

Відповідно до ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон). Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.

Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом. Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

Пунктом 39 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:

- неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;

- наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

У ч. 1 ст. 15 Закону також зазначається, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.

У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.

Абзацом першим ч. 8 ст. 7 Закону встановлено, що проведення первинного фінансового моніторингу забезпечується безпосередньо суб`єктом первинного фінансового моніторингу, його філіями, іншими відокремленими підрозділами та дочірніми компаніями, у тому числі тими, що розташовані в державах, в яких рекомендації Групи з розробки фінансових заходів боротьби з відмиванням грошей (FATF) не застосовуються або застосовуються недостатньою мірою, в межах, визначених законодавством такої держави.

Згідно з п. 4, 5 ч. 2 ст. 8 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний: здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів; забезпечувати моніторинг фінансових операцій клієнта (у тому числі таких, що здійснюються в інтересах клієнта) на предмет відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик, включаючи в разі необхідності інформацію про джерело коштів, пов`язаних з фінансовою(ими) операцією(ями).

Також, загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 №65 (далі - Положення №65).

Пунктами 34-37 Положення №65 передбачено, що банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку.

Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації.

Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень.

Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.

Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до Положення №65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку. Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (п. 45, 46 Положення №65).

Відповідно до п. 55 Положення №65 шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику.

Пунктом 61 Положення №65 передбачено, що банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених ч. 6 ст. 7 Закону, у інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також щодо:

- клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів;

- клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками.

Згідно з п. 1 Додатку №12 до Положення №65 банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у т.ч. шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/ відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону.

Відповідно до п. 3 Додатку №12 до Положення №65 у випадках, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону, банк зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити СУО про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок / установити ділові відносини та/або провести фінансові операції, або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі статті 15 Закону, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, у проведенні яких було відмовлено.

Згідно з п. 8 Додатку №12 Положення №65 Банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ порядок відмови в передбачених Законом випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити:

1) перелік уповноважених працівників банку/колегіальних органів банку, які мають право приймати рішення щодо відмови в установлених Законом випадках;

2) процедуру розгляду та прийняття уповноваженими працівниками банку відповідних рішень, а також їх документування;

3) складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону) у кожному випадку;

4) порядок інформування відповідального працівника банку або працівника, уповноваженого відповідальним працівником банку, щодо прийняття рішення щодо відмови;

5) порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених ст. 15 Закону (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

Відповідно до п. 29 Розділу 2 «Індикатори, що стосуються фінансових операцій клієнта» Додатку 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» « 29. Контрагентами клієнта є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація [зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ].».

Колегія суддів зазначає, що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Право банка, як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику виходячи із фактичних обставин та доказів, що стали підставою для прийняття такого рішення.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що правовідносини у справах № 910/18504/20 та № 910/7161/19, на постанови Верховного Суду у яких послався суд апеляційної інстанції, не є подібними до тих, що склалися у розглядуваній справі, оскільки суд апеляційної інстанції не здійснював посилання на них.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у відзиві на позовну заяву Банк зазначав, що обґрунтовуючи прийняте рішення про відмову у підтриманні ділових відносин та закриття рахунка, Банк посилався на конкретні правові норми, а саме на ст. 15 Закону, пп. 17 п. 7 розділу 2, п. 11 додатку 1, п. 1,2 додатку 12 до Положення №65 від 19.05.2020, п. 121,123 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої Постановою Правління Національного банку України №162 від 29.07.2022. У листі Банк також зазначив, що виходячи з наявної інформації щодо суті та характеру фінансових операцій та використавши ризик-орієнтований підхід, присвоїв неприйнятно високий ризик та прийняв рішення про відмову у підтриманні ділових відносин з позивачкою.

При цьому Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що Банк не визначив конкретного контрагента клієнта, тобто особу, з якою клієнт (позивачка) мала фінансові відносини і стосовно якої у банку є негативна інформація [зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ], тобто Банк не встановив обставин, які підпадають під п. 29., а тому не довів обґрунтованості прийнятого ним рішення про відмову у підтриманні ділових відносин та закриття рахунку.

Посилання скаржника на те, що контрагент та клієнт фактично збігаються в одній особі, і це не може бути підставою для висновку суду апеляційної інстанції про не визначення відповідачем особи контрагента позивача, є його власним тлумаченням відповідної норми, яке не відповідає змісту п. 29 Розділу 2 «Індикатори, що стосуються фінансових операцій клієнта» Додатку 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» Положення № 65.

Стосовно доводів скаржника, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не скористався можливістю, встановленою ч. 2 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», оскільки вказаний Закон не покладає на відповідача безумовного обов`язку здійснювати додаткову перевірку інформації/інших обставин за яких позивачу було відмовлено у підтриманні ділових відносин в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», колегія суддів вважає, що апеляційний суд вказав на відсутність інших обставин, які б могли свідчити про обґрунтованість прийнятого ним рішення про відмову у підтриманні ділових відносин та закриття рахунку, зокрема в частині нездійснення обміну інформацією про осіб, яким було відмовлено у встановленні (підтриманні) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка), відкритті рахунка або проведенні фінансової операції, окрім дослідження того, що Банк не встановив обставин, які підпадають під дію п. 29.

Посилання відповідача на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки визнав недійсним односторонній правочин у вигляді рішення Акціонерного товариства «Сенс Банк» про відмову в обслуговуванні банківського рахунку Фізичної особи-підприємця Яковенко Снєжанни Олегівни, оформленого розпорядженням №290 від 16.08.2024 (п. 4 переліку клієнтів), в той час як позовною вимогою у даній справі є вимога про визнання недійсним одностороннього правочину у вигляді рішення АТ «СЕНС БАНК» про відмову в обслуговуванні банківського рахунку ФОП Яковенко Снєжанни Олегівни та зобов`язання АТ «СЕНС БАНК» відновити банківське обслуговування ФОП Яковенко Снєжанна Олегівни, колегія суддів відхиляє, з огляну на таке.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, про відмову у обслуговуванні рахунку позивача Банк прийняв рішення, оформлене розпорядженням №290 від 16.08.2024 «Про відмову від встановлення / підтримання ділових відносин».

Зазначеним розпорядженням з метою виконання ст. 15 Закону Банк вжив заходів щодо відмови від встановлення / підтримання ділових відносин з клієнтами згідно з переліком, в т.ч. з позивачкою (п. 4 переліку).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за матеріалами справи це єдиний належним чином сформований розпорядчий акт, яким оформлене оспорюване рішення - односторонній правочин. Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що місцевого суду не було фактичних підстав посилатись на необхідність з боку позивачки конкретизувати, яке саме рішення вона просить визнати недійсним.

При цьому у вказаному висновку суд апеляційної інстанції не вийшов за межі позовних вимог, оскільки лише конкретизував чим саме оформлено недійсний односторонній правочин у вигляді рішення Акціонерного товариства «Сенс Банк» про відмову в обслуговування банківського рахунку позивача. До того ж вирішення спору у справі має бути спрямоване і на усунення стану юридичної невизначеності між сторонами відповідних правовідносин та поновлення порушених прав.

Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного господарського суду.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржене судове рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 у справі № 910/11268/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.