ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/1428/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінєвровектор", м. Київ Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ,
до Публічного акціонерного товариства "Обчислювальна техніка та інформатика" , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Шотлайн".
про звернення стягнення на предмет іпотеки
за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідачів - Квартенко О.Р.(представник ОСОБА_25 ); ОСОБА_103 ; ОСОБА_104 ; ОСОБА_105 ; ОСОБА_106 ; ОСОБА_107 ; ОСОБА_108

третіх осіб - не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

25.04.2016 Публічне акціонерне товариство "Авант-Банк" (плзивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Обчислювальна техніка та інформатика" (відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просив суд в рахунок заборгованості за кредитним договором № К-Ю/13/039 від 05.12.2013, укладеним між ПАТ "Авант-Банк" та ТОВ "Будпромтех-1" (назву змінено на ТОВ "Шотлайн") звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю літ. "А-11", загальною площею 7082,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві колективної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Харківській області № 43 від 29.07.1996, додатку Регіонального відділення Фонду держмайна України по Харківській області від 09.03.1995 № Ф101-438, та записаного в реєстрову книгу за реєстровим номером 3042, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14235175 від 09.12.2013.

Також, позивач просив суд визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.03.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.06.2019 замінено позивача у справі № 922/1428/16 Публічне акціонерне товариство "Авант-Банк" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Файненс Компані".

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у даній справі задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Фінєвровектор" про заміну позивача у справі; замінено у справі №922/1428/16 позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Файненс Компані", його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Фінєвровектор"; скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.06.2019 про залишення без розгляду позовної заяви ТОВ "Файненс Компані" та відмовлено в задоволенні такої заяви; справу передано на розгляд суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.09.2020 залучено до участі у справі № 922/1428/16 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичних осіб - власників квартир, що розташовані у житловому будинку АДРЕСА_2 , а саме: ОСОБА_16 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_109 ; 4. ОСОБА_17 ; ОСОБА_110 ; ОСОБА_111 ; ОСОБА_112 ; ОСОБА_19 ; ОСОБА_113 ; ОСОБА_114 ; ОСОБА_115 ; ОСОБА_116 ; ОСОБА_117 ; ОСОБА_118 ; ОСОБА_119 .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі № 922/1428/16, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінєвровектор" про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 03.10.2023 рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 у справі № 922/1428/16 скасовано. Справу № 922/1428/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023, для розгляду справи № 922/1428/16 визначено суддю Аюпову Р.М.

Ухвалою суду від 30.10.2023 призначено справу № 922/1428/16 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 16.11.2023 об 11:45 год.

Ухвалою від 16.11.2023 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор, м. Київ (вх. № 31599) та залучено співвідповідачами у справі № 922/1428/16 власників квартир та нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_3 .

17.11.2023 позивачем надано до суду заяву про зміну предмету позову (вх. № 31614), в якій просить подальший розгляд позовних вимог у справі № 922/1428/16 здійснювати у наступній редакції:

"В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К-Ю/13/039 від 05.12.2013, укладеним між ПАТ "Авант-Банк" та ТОВ "Будпромтех-1" в сумі 89 008 673, 05 грн, в тому числі поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 75 576 054, 80 грн, поточна заборгованість за нарахованими процентами - 2 942 510, 33 грн, пеня - 529 954, 42 грн, звернути стягнення на об`єкти нерухомого майна, які є предметом іпотеки, а саме:

- Квартира, загальною площею 26.4 кв.м, адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25.6 кв.м, адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,6, кв.м, адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 17,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_10 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 23,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 31,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 15,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18 кв.м, адреса: АДРЕСА_13 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 13,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_14 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 14,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_15 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 16,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_16 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 21,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_17 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 21,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_18 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 16,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_19 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 21,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_20 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_21 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 30,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_22 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 31,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_23 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 24,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_24 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 24,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_25 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 24,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_26 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_27 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 32,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_28 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_29 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_30 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 17,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_31 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_32 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_33 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_34 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 16,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_35 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_36 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 52,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_37 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_38 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 21,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_39 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 8,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_40 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 17,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_41 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27 кв.м, адреса: АДРЕСА_42 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_43 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_44 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 17,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_45 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_46 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_47 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_48 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_49 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 17,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_50 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_51 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_52 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 21,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_53 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_54 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 9,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_55 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 17,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_56 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 30 кв.м, адреса: АДРЕСА_57 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12 кв.м, адреса: АДРЕСА_58 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_59 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_60 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_61 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_62 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_63 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28 кв.м, адреса: АДРЕСА_64 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_65 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_66 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_67 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_68 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_69 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_70 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_71 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 30,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_72 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_73 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_74 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_75 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27 кв.м, адреса: АДРЕСА_76 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_77 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_78 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_79 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_80 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_81 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_82 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_83 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_84 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10 кв.м, адреса: АДРЕСА_85 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_86 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 30,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_87 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_88 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_89 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_90 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101

- Квартира, загальною площею 28,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_91 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28 кв.м, адреса: АДРЕСА_92 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_93 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_94 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_95 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_96 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_97 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 23,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_98 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25 кв.м, адреса: АДРЕСА_99 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10 кв.м, адреса: АДРЕСА_100 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_101 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 31 кв.м, адреса: АДРЕСА_102 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_103 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_104 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_105 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_106 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_107 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_108 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_109 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_110 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_111 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_112 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_113 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_114 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10 кв.м, адреса: АДРЕСА_115 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_116 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 30,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_117 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_118 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_119 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_120 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 29,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_121 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 26,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_122 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_123 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28 кв.м, адреса: АДРЕСА_124 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_125 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_126 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12 кв.м, адреса: АДРЕСА_127 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_128 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_129 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_130 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_131 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 30 кв.м, адреса: АДРЕСА_132 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12 кв.м, адреса: АДРЕСА_133 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_134 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 20 кв.м, адреса: АДРЕСА_135 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_136 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_137 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_138 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_139 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_140 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_141 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_142 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_143 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_144 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 9,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_145 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 18,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_146 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 29,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_147 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_148 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_149 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_150 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_151 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_152 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_153 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- Квартира, загальною площею 27,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_154 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_155 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_156 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_157 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22 кв.м, адреса: АДРЕСА_158 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_159 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_160 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- Квартира, загальною площею 18,3 кв.м, адреса: АДРЕСА_161 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 29,6 кв.м, адреса: АДРЕСА_162 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_163 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_164 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_165 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_166 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_167 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 27,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_168 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 28,1 кв.м, адреса: АДРЕСА_169 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 19,9 кв.м, адреса: АДРЕСА_170 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 12,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_171 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 11,8 кв.м, адреса: АДРЕСА_172 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 22,4 кв.м, адреса: АДРЕСА_173 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 25,7 кв.м, адреса: АДРЕСА_174 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Квартира, загальною площею 10,2 кв.м, адреса: АДРЕСА_175 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 6-го поверху № 6-1-:-6-7, 6-19-:-6-21 площею 91,2 кв.м., 7-го поверху № 7-1 -:-7-8, 7-15 площею 102,4 кв.м., загальною площею 193,6 кв.м,, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 8-го поверху ; 8-1-:-8-7, 8-11 площею 94,6 кв.м., 9-го поверху ; 9-1-:-9- 8, 9-14 площею 98,5 кв.м., 10-го поверху № 10-1-:-10-7, 10-14, 10-15, 10-26 площею 101,1 кв.м., 11-го поверху № 11-1 -:-11 -7, 11-11 площею 102,1 в літ. "А-11" загальною площею 396,3 кв.м., адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 10-го поверху № 10-8-:-10-13, 10-16-:-10-25 загальною площею 303,8 кв.м., в літ. "А-11", адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 9-го поверху № 9-9-:-9-13, 9-15-:-9-23 загальною площею 305,7 кв.м., в літ. "А-11", адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1, 1-3-:-1-9, 1 -29-:-1-35, 1-38-:-1-42 площею 197,7 кв.м., 2-го поверху № 2-1-:-2-9 площею 70,3 кв.м., 3-го поверху № 3-1 -:-3-7, 3-12, 3-16-:-3-18 площею 110,0 кв.м., 4-го поверху № 4-1-:-4-6, 4-17 площею 98,8 кв.м., в літ. "А-11" загальною площею 476,8 кв.м., адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 5-го поверху № 5-1-:-5-7, 5-11, 5-12, 5-21 -:-5-23 загальною площею 96,1 кв.м.. в літ. "А-11", адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-28 в літ "А-11", загальною площею 32,5 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-25,1-27 в літ "А-11", загальною площею 73,4 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-23,1-24 в літ "А-11", загальною площею 142,3 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-17-:-1-22 в літ "А-11", загальною площею 20,7 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-57-:-1-63, 1 -65-:-1 -70, 1-80-:-1-83,1-96, 1-101,1-102 в літ."А-11", загальною площею 380 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-71,1-75,1-77,1-78,1-100 в літ."А-11", загальною площею 75,5 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-12,1-14-:-1-16,1-99 в літ."А-11", загальною площею 59.4 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-10,1-11,1-13,1-97 в літ."А-11", загальною площею 64.5 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення 1-го поверху №1-10а,1-98 в літ."А-11", загальною площею 48,4 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення машинного відділення №І-:-ІУ в літ."А-11", загальною площею 78,7 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення підвалу № 0-1-:-0-63 в літ."А-11", загальною площею 1196,8 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- Нежитлові приміщення підвалу технічного поверху №1-:-14 в літ."А-11", загальною площею 421,3 кв.м, адреса: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Ухвалою суду від 07.12.2023 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову (№ 31614 від 17.11.2023) та подальший розгляд даного спору вирішено здійснювати з урахуванням даної заяви. Продовжено строк підготовчого провадження, в порядку ст. 177 ГПК України.

Ухвалою від 15.02.2024 задоволено клопотання сторін про зупинення провадження у справі № 922/1428/16 на час проведення медіації. Провадження у справі № 922/1428/16 зупинено строком на дев`яносто днів з дня постановлення судом даної ухвали.

15.05.2024 судом поновлено провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.07.2024 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінєвровектор" у справі № 922/1428/16 - залишено без розгляду.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 у справі № 922/1428/16 скасовано ухвалу господарського суду від 05.07.2024, а справу № 922/1428/16 повернуто до Господарського суду Харківської області для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 10.12.2024 касаційну скаргу ОСОБА_25 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 у справі № 922/1428/16 залишено без задоволення. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 у справі № 922/1428/16 залишено без змін.

Ухвалою суду від 03.01.2025 призначено справу № 922/1428/16 до розгляду на стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання на 22 січня 2025 року о 13:30 год.

Рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах суду, зокрема, ухвалою суду від 19.06.2025 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі, у зв`язку з проведенням медіації (вх. № 14338). Закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/1428/16 до судового розгляду по суті на 16 липня 2025 року о 13:15 год.

Щодо поданих на розгляд господарського суду та затвердження мирових угод, укладених між позивачем та частиною відповідачів, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 7 ст. 46 ГПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Верховний Суд у Постанові від 08 травня 2019 року у справі № 910/32312/15 зазначив, що господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов`язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов`язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Мирова угода це договір, який укладається сторонами, з метою припинення спору та на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони (позивач та всі відповідачі) ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

Мирова угода є однією з форм прояву автономії сторін (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав. Мирова угода є вираженням волі сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду. У ній можуть вирішуватися питання, що стосуються виключно прав і обов`язків сторін.

Мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами ( позивача (позивачів) та відповідача (відповідачів) умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах.

Таким чином, сторонам (позивача (позивачів) та відповідача (відповідачів) у справі надано можливість врегулювати відносини між собою, в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові.

Ст. 192 ГПК України визначено, що укладена сторонами (позивача (позивачів) та відповідача (відповідачів) мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору, у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Оскільки закриття провадження у справі є наслідком затвердження судом мирової угоди, процесуальні дії щодо затвердження судом мирової угоди та закриття, у зв`язку з цим провадження у справі, перебувають у нерозривному зв`язку і не можуть розглядатися окремо одна від одної. Для встановлення обставин щодо правомірності закриття провадження у справі, у зв`язку із затвердження мирової угоди сторін, необхідно перевірити дотримання судом при затвердженні мирової угоди вимог ст. 192 ГПК України, зокрема дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону, чи не порушують права або охоронювані законом інтереси інших осіб, чи не є вони невиконуваними, а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють, оскільки порушення будь-якої з наведених вимог є безумовною підставою для відмови у затвердженні мирової угоди і, як наслідок, відсутністю передумов для закриття провадження у справі з цих підстав (Постанова ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 911/918/15).

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц).

Суд наголошує, що у даній справі, яка характеризується множинністю відповідачів, запропоновані для затвердження судом мирові угоди були укладені лише між позивачем та частиною відповідачів, окремо з кожним з них.

При цьому, мирова угода не була укладена з усіма відповідачами, що є неприпустимим, оскільки переважна більшість відповідачів у справі не є стороною (сторонами) жодної з заявлених мирових угод та не брали участі в її погодженні та укладенні.

Так суд зазначає, що ухвалою суду від 19.06.2024, залишаючи позов без руху, суд наголосив позивачеві про необхідність надати до суду докази заявлення позовних вимог окремо до кожного з відповідачів.

Натомість зазначені вимоги суду позивачем виконані не були. При цьому позивачем в порушення процесуальних норм не було вказано, які саме матеріально правові вимоги пред`явлені до кожного з відповідачів окремо чи солідарно, як само не зазначено в якій саме спосіб та в якій сумі, а тільки зазначений перелік квартир, навіть без зазначення належності кожної з них відповідачу.

Враховуючи ненадання позивачем до суду конкретизованого змісту позовних вимог окремо до кожного з відповідачів у справі, зазначене унеможливило затвердження господарським судом наданих позивачем до суду мирових угод з відповідачами, до яких позивачем не заявлені позовні вимоги.

Принципово неможливим є часткове вирішення спору в судовому процесі, оскільки завдання господарського судочинства, визначені ст. 2 ГПК України, полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спору з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів.

Фундаментальним завданням правосуддя є повне, всебічне та остаточне вирішення спору, а не його фрагментарне врегулювання.

Таке часткове вирішення суперечить ключовим засадам ефективного правосуддя та міжнародним стандартам.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд закриває провадження у справі, якщо сторони (позивач (позивачі) та відповідач (відповідачі) добровільно уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Неможливість затвердження мирової угоди, якщо спір не вирішено в цілому щодо всіх сторін, є очевидною, оскільки її затвердження призвело б до закриття провадження щодо сторін (позивача (позивачів) та відповідача (відповідачів) угоди, тоді як спір стосовно інших відповідачів залишався б невирішеним. Це створює неприпустиму правову колізію та порушує принципи процесуальної економії часу та правової визначеності.

Дії суду повинні бути спрямовані на всебічне з`ясування обставин, вирішення спору в цілому та перевірку відповідності закону мирової угоди стосовно всіх сторін, це є професійним обов`язком суду та відповідають основним завданням господарського судочинства, встановленим ГПК України, а також вимогам ст. 46 ГПК України щодо умов затвердження мирової угоди. Ці дії суду повинні бути спрямовані виключно на забезпечення прав усіх учасників процесу та дотримання принципів правосуддя.

Верховний суд у Постановах від 05.06.2019 у справі № 911/1113/15 та від 18.06.2019 у справі № 911/617/15 зазначив, що мирова угода, що не охоплює всіх сторін (позивача (позивачів) та відповідача (відповідачів), не може бути затверджена судом.

Таким чином, суд не спроможний затвердити мирові угоди, укладені між позивачем та частиною відповідачів, без вирішення спору в цілому, оскільки окремі мирові угоди не охоплюють всіх сторін даного спору.

Більш того, до суду не надано спільну письмову заяву сторін (позивача та всіх відповідачів) щодо укладання мирової угоди у даній справі.

Як встановлено судом, до суду із заявами про затвердження мирової угоди, укладеної з позивачем, звернулась лише частина відповідачів.

У зв`язку з тим, що інші відповідачі не зверталися до суду зі спільною заявою про затвердження мирової угоди з позивачем, суд не має правових підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Надані мирові угоди окремими відповідачами, не можуть бути підставою для винесення остаточного процесуального рішення щодо спору в частині таких відповідачів, оскільки не охоплюють усіх сторін спору та не забезпечують реалізацію прав інших відповідачів на укладення мирової угоди, у зв`язку з чим у їх затвердженні судом відмовлено.

У судове засідання 30.07.2025 представник позивача не з`явився, надав до суду клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні (вх. № 17517).

У судовому засіданні 30.07.2025 оголошувалась перерва до 31.07.2025 об 11:00 год.

Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання за допомогою направлення телефонограми (реєстраційний номер 308/25). Також текст телефонограми про перенесення судового розгляду було направлено до Електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінєвровектор", що не заперечується останнім.

31.07.2025 позивач знов звернувся до господарського суду із клопотанням про відкладення судового засідання (вх. № 17672) у зв`язку з відпусткою представника позивача адвоката Тимофіюка Г.О. В обґрунтування поданого клопотання посилається на те, що представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінєвровектор» адвокат Тимофіюк Г.О. перебуватиме в офіційній щорічній оплачуваній відпустці тривалістю 14 календарних днів з 31.07.2025 по 13.08.2025. Додатково надав до суду e-листи підтвердження бронювання готелю в Буковелі та копію здійснення оплати за обраний готель у розмірі 33 574, 00 грн. При цьому зазначив про обов`язковість відкладення судового засідання, у зв`язку з відпусткою адвоката Тимофіюка Г.О. та призначення судового засідання після закінчення терміну його відпустки.

Відповідачі, присутні у судовому засіданні 31.07.2025 одностайно заперечували проти повторного клопотання позивача про відкладення судового засідання та просили суд відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача Маслій Е.В. у судовому засіданні 31.07.2025 просив суд визнати зловживанням процесуальними правами дії представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінєвровектор» адвоката Тимофіюка Г.О. щодо подання безпідставного відводу, заявлення інших небгрунтованих заяв та вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Дослідивши подане адвокатом Тимофіюком Г.О. клопотання про відкладення судового засідання (вх. № 17672), суд виходить з наступного.

Так, позивачем, в обґрунтування поданого клопотання, не наведено обставин, які є перешкодою для подальшого розгляду справи без участі позивача. А зазначена у клопотанні підстава для відкладення судового засідання, не є підставою, визначеною нормами ГПК України.

Слід зазначити, що господарський суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участі в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника позивача, зокрема Адвокатського об`єднання «Еквіті», в якому здійснює адвокатську діяльність адвокат Тимофіюк Г.О. та яке, як встановлено судом з відкритих джерел, налічує понад 50 юристів, 8 партнерів та радників.

Також суд зазначає, що у відповідності до норм ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання позивача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні представник Маслій Е.В. зазначив, що враховуючи відмову судом у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, подане ним клопотання про визнання зловживанням процесуальними правами дій представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінєвровектор» адвоката Тимофіюка Г.О., вирішенню по суті не потребує.

У судовому засіданні 31.07.2025 представники відповідачів проти позову заперечували, просили суд відмовити в його задоволенні.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні відповідачі погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Проте, вихід за межі встановленого нормами ГПК України строку був обумовлений виключними загальновідомими обставинами, пов`язаними із триваючою військовою агресією російської федерації на території України, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, повітряні тривоги, відключення електроенергії, обстріли міста Харкова, наявною у зв`язку з цим загрозою життю, здоров`ю та безпеці працівників апарату суду, суддів.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено і наразі він триває.

З цього приводу 02 березня 2022 року Рада суддів України видала Рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану. Серед основних рекомендацій щодо розгляду судових справ є такі: суди по можливості мають відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів); судам слід розглядати справи, які не є невідкладними, за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження; суди мають виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням процесуальних документів, залишенням їх без руху тощо; суди мають продовжувати процесуальні строки щонайменше до закінчення воєнного стану.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд справи був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судовому засіданні 31.07.2025, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується учасниками судового процесу, 05.12.2013 між ПАТ "Авант-Банк" (, припинено 03.08.2020, номер запису 5017065) (надалі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будпромтех-1" (припинено у 2017 році, правонаступник ТОВ "Шотлайн") (надалі - позичальник) було укладено кредитний договір № К-Ю/13/039 (т.1 а.с.16-28), відповідно до умов якого банк зобов`язався видати позичальнику - ТОВ "Будпромтех-1" банківський кредит.

Після укладення кредитного договору від 05.12.2013 № К-Ю/13/039 його сторони вносили до нього зміни додатковими договорами № 1 8, з урахуванням яких остаточна сума кредиту склала 75 577 000 грн, а остаточним строком повернення основної суми кредиту було визначено 02.12.2016.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 05.12.2013 № К-Ю/13/039, 09.12.2013 між ПАТ "Авант-Банк" і ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" (надалі - іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №З-Ю/13/081 (посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. за реєстровим № 4407), відповідно до умов якого предметом іпотеки стала належна іпотекодавцю нежитлова будівля літ. А-11 загальною площею 7082,4 кв.м. за адресою: м.Харків, вул. Велика Панасівська (колишня назва вул. Котлова), буд. 115.

Інформацію про укладення вказаного іпотечного договору та обтяження майна було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 03.12.2015 № 48986960.

У зв`язку із укладенням додаткових договорів до кредитного договору від 05.12.2013 № К-Ю/13/039, до іпотечного договору від 09.12.2013 № З-Ю/13/081 також вносились зміни і доповнення шляхом укладення додаткових угод № 1 4.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, банк зазначав, що позичальник не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в частині своєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій, у зв`язку із чим, в останнього утворилась заборгованість в сумі 4 616 351, 08 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 25.01.2016 ПАТ "Авант-Банк" було направлено на адресу іпотекодавця - ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" претензію вих. № 68, в якій вимагав сплатити суму наявної заборгованості протягом п`яти банківських днів з моменту її отримання.

Проте, відповіді на вказану претензію надано не було, як і не було в добровільному порядку сплачено суму наявної заборгованості, що і стало підставою для звернення 25.04.2016 ПАТ "Авант-Банк" до господарського суду Харківської області з позовом до ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просив суд в рахунок заборгованості за кредитним договором № К-Ю/13/039 від 05.12.2013, укладеним між позивачем та ТОВ "Будпромтех-1" (назву змінено на ТОВ "Шотлайн") в сумі 89 008 673, 05 грн, в тому числі поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів 75 576 054, 80 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 99 60 153, 50 грн, поточна заборгованість за нарахованими процентами 2 942 510, 33 грн, пеня 529 954, 42 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю літ. "А-11", загальною площею 7 082, 40 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Котлова, буд.115, що належить відповідачу на праві колективної власності на підставі свідоцтва про право власності, видане регіональним відділенням держмайна України по Харківській області № 43 від 29.07.1996, додатку Регіонального відділення Фонду держмайна України по Харківській області від 09.03.1995р. №Ф101-438, та записано в реєстрову книгу №- за реєстровим номером 3042, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14235175 від 09.12.2013.

Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у даній справі задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Фінєвровектор" про заміну позивача у справі; замінено позивача у справі №922/1428/16 Товариство з обмеженою відповідальністю "Файненс Компані", його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Фінєвровектор".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі № 922/1428/16, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінєвровектор" про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено повністю.

Верховний Суд у постанові від 03.10.2023, направляючи дану справу на новий розгляд зазначив, що суди попередніх інстанцій не залучили співвідповідачами власників квартир, що мало своїм наслідком не з`ясування обставин, які є суттєвими для вирішення даного господарського спору, предметом якого є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Дослідивши матеріали справи, викладені в зміненій позовній заяві, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист, є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Спірні правовідносини стосуються захисту прав нового кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який був відчужений на користь третіх осіб (фізичних осіб) у період відсутності в державних реєстрах запису про обтяження майна іпотекою.

Зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки), закріплене в ст. 590 ЦК України та передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з ч. 3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Поряд з цим, 23.03.2023 Східним апеляційним господарським судом було ухвалено постанову у справі № 922/3804/20, якою, зокрема, частково задоволено апеляційну скаргу ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор; частково скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 07.09.2021 у справі № 922/3804/20 в частині задоволення зустрічного позову фізичної особи Пуляєва О.О., а також відмови в задоволенні первісного позову ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор щодо вимог зазначених в резолютивній частині даної постанови.

Прийнято нове рішення, яким частково задоволено первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор; визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Людмили Іванівни, індексний номер: 29867323 від 02.06.2016 щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля в літ А-11, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , Р/Н 01; визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Людмили Іванівни, індексний номер: 29867906 від 02.06.2016 щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля в літ А-11, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , Р/Н 01; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор право іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля літ. А-11 загальною площею 7 082, 4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика.

В Постанові Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 922/3804/20 судом апеляційної інстанції було встановлено наступне:

05.12.2013 між ПАТ "Авант-Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будпромтех-1" укладено кредитний договір № К-Ю/13/039 (з урахуванням додаткових договорів), за умовами якого Банк зобов`язався видати ТОВ "Будпромтех-1" банківський кредит в розмірі 75577000 грн. із строком повернення 02.12.2016.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 05.12.2013 № К-Ю/13/039, 09.12.2013 між ПАТ "Авант-Банк" і ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" було укладено іпотечний договір №З-Ю/13/081 (посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. за реєстровим № 4407), за умовами якого предметом іпотеки стала належна іпотекодавцю спірна нежитлова будівля літ. "А-11", загальною площею 7082,4 кв.м., розташована за адресою АДРЕСА_3 .

Інформацію про укладення вказаного іпотечного договору та обтяження майна було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому, 21.02.2014 Київським районним судом м. Донецька у справі № 257/1598/14 ухвалено рішення за позовом ОСОБА_120 до ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" та ПАТ "Авант-Банк" (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ "Будпромтех-1") про визнання права власності, визнання договору іпотеки недійсним і виключення записів.

Вказаним судовим рішенням визнано за ОСОБА_120 право власності на спірне нерухоме майно. Визнано недійсним договір іпотеки від 09.12.2013 № З-Ю/13/081, укладений між ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" та ПАТ "Авант-Банк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. за реєстровим № 4407. Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 3752252 про іпотеку та запис № 3751833 про заборону відчуження, внесений на підставі договору іпотеки від 09.12.2013 № З-Ю/13/081.

02.06.2016 рішенням № 29867323 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація іншого речового права, іпотека (припинення) на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, 02.06.2016 рішенням № 29867906 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація обтяження, заборона на нерухоме майно (припинення) на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, 02.06.2016 рішенням № 29868266 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за суб`єктом Денисенко Ніною Володимирівною, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 .

Комплексний аналіз наявних в матеріалах справи документів та пояснень сторін свідчить про те, що підставою для прийняття вищевказаних рішень державного реєстратора Лазарєвої Людмили Іванівни № 29867323, № 29867906, № 29868266 та проведення відповідних реєстраційних дій щодо виведення вищевказаного спірного нерухомого майна із під іпотеки, припинення обтяження та реєстрація права власності на таке майно за Денисенко Ніною Володимирівною, слугувало рішення Київського районного суду м. Донецька від 21.02.2014 у справі № 257/1598/14.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що ч. 3 ст. 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Наявні в матеріалах справи документи свідчать, що рішення Київського районного суду м. Донецька від 21.02.2014 у справі № 257/1598/14 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє.

У Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області, куди переїхав Київський районний суд м. Донецька, згідно з розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38 від 02.09.2014 також невідомо про існування вищевказаного судового рішення та про судову справу № 257/1598/14.

Так, листом від 07.05.2019 №1.86/55/2019 Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області повідомив, що станом на 07.05.2019 на адресу останнього цивільна справа № 257/1598/14 не надходила та не передавалася. Згідно перевірки Єдиного Державного реєстру судових рішень, запитуване рішення Київського районного суду м. Донецька по даній справі в базі зазначеного реєстру відсутнє.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що рішення Київського районного суду м. Донецька від 21.02.2014 у справі № 257/1598/14 не могло бути підставою для державної реєстрації скасування іпотеки та обтяження стосовно спірного об`єкта нерухомості, оскільки цього судового рішення не існує взагалі і воно не відповідає вимогам законодавства щодо обов`язкового офіційного опублікування судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень (зазначений висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 09.08.2022 у даній справі № 922/3804/20 та у постанові від 18.05.2022 у справі № 335/10446/18).

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку щодо наявності правових підстав для визнання протиправними та скасування рішень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Людмили Іванівни, індексний номер 29867323 від 02.06.2016 та індексний номер 29867906 від 02.06.2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в межах справи № 922/3804/20 було встановлено обставини щодо протиправності державної реєстрації рішень про припинення іпотеки та обтяження стосовно об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7 082, 4 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська (колишня назва вул. Котлова), буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки № З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика, з огляду на їх здійснення на підставі рішення Київського районного суду м. Донецька від 21.02.2014 у справі № 257/1598/14, якого не існує та яке не відповідає вимогам законодавства щодо обов`язкового офіційного опублікування судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Крім того, в постанові Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 922/3804/20 судом апеляційної інстанції також було встановлено, що:

За умовами договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 23/04-2019/2 від 23.04.2019 та договору купівлі-продажу майнових прав №20/06-2019/2 від 20.06.2019 ПАТ "Авант-Банк" відступив право вимоги, зокрема, за кредитним договором від 05.12.2013 №К-Ю/13/039 та за іпотечним договором від 09.12.2013 № З-Ю/13/081 на користь ТОВ "Файненс-Компані", яке в подальшому відступило відповідні права на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор.

Вищевказані договори укладені в письмовій формі із нотаріальним посвідченням, що в контексті ч. 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" свідчить про дотримання форми вчинення правочину, що дає підстави для висновку про те, що внаслідок укладання вищевказаних договорів відбулася заміна осіб у відповідних зобов`язаннях.

Із аналізу законодавства України та вищевказаних позицій Верховного Суду вбачається, що перехід прав вимоги за іпотечним договором до нового кредитора не пов`язується з моментом реєстрації відповідного права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку із чим ТОВ "Файненс-Компані" набуло права іпотекодержателя саме з моменту укладення договору відступлення від 23.04.2019, а згодом ТОВ "ФК" Фінєвровектор" набуло права іпотекодержателя саме з моменту укладення договору купівлі-продажу від 20.06.2019.

При цьому, законодавство не пов`язує вилучення записів про іпотеку та обтяження з державного реєстру з підставами для припинення договору іпотеки або правовідносин за ним.

За таких обставин, прийняття державним реєстратором Лазарєвою Людмилою Іванівною незаконних рішень про припинення іпотеки та обтяження від 02.06.2016 не спростовує презумпції правомірності правочину, а іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, тобто з моменту реєстрації прав іпотекодержателя за ПАТ "Авант-Банк", та продовжує діяти дотепер, з огляду на перехід прав іпотекодержателя до ТОВ "ФК" Фінєвровектор" в 2019 році.

При цьому, приймаючи до уваги скасування незаконних рішень державного реєстратора, на підставі яких з Державного реєстру виключено запис про іпотеку та обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення державного реєстратора, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Наведені вище обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор права іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля літ. А-11 загальною площею 7 082, 4 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки № З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика.

Також апеляційний господарський суд зауважує, що скасування рішень державного реєстратора із визнанням за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор права іпотекодержателя стосовно вищевказаного об`єкта нерухомого майна призводить до вирішення спору про право та є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача за первісним позовом..

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор в межах справи №922/3804/20 скористався своїм правом на відновлення права іпотекодержателя за договором іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика, шляхом повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли іпотекодержатель був визнаним і міг вільно користуватись своїми правами за договором.

З передбачених ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України способів захисту прав, найбільш обґрунтованим і ефективним є саме визнання прав за позивачем, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №910/21375/16, від 16.10.2019 у справі № 914/2150/18.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленими та такими, що не підлягають доказуванню в межах даної справи обставини щодо:

- протиправності державної реєстрації рішень про припинення іпотеки та обтяження стосовно об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7082,4 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська (колишня назва вул. Котлова), буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладений між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика, з огляду на їх здійснення на підставі рішення Київського районного суду м. Донецька від 21.02.2014 у справі №257/1598/14, якого не існує та яке не відповідає вимогам законодавства щодо обов`язкового офіційного опублікування судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень;

- визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор права іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7082,4 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська (колишня назва вул. Котлова), буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Натомість, ч. 1, 2 ст. 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (Постанова ВП ВС від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (обов`язок надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця) Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення (Постанова ВП ВС від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц )

З аналізу матеріалів справи вбачається та підтверджується поясненнями сторін в процесі розгляду даного спору письмові вимоги про усунення порушення в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» , іпотекодавцям (відповідачам) надіслано не було, як само і не було надіслано останнім позовну заяву, у зв`язку з їх залученням в якості співвідповідачів.

За приписами ст. 36 Закону України Про іпотеку сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до пункту 3.1.3. договору іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, виключним способом звернення стягнення на предмет іпотеки за даним договором, є зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України Про іпотеку, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Отже, в розумінні вищезазначених положень умов договору та законодавства, правом на реалізацію забезпечення виконання кредитного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7082,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, наділений іпотекодержатель, яким за умовами договору іпотеки є Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор.

Разом з тим, в постанові Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 922/3804/20 також було встановлено наступне:

- 21.02.2014 Київським районним судом м. Донецька у справі № 257/1598/14 ухвалено рішення за позовом ОСОБА_120 до ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" та ПАТ "Авант-Банк" (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ "Будпромтех-1") про визнання права власності, визнання договору іпотеки недійсним і виключення записів.

- Вказаним судовим рішенням визнано за ОСОБА_120 право власності на спірне нерухоме майно. Визнано недійсним договір іпотеки від 09.12.2013 № З-Ю/13/081, укладений між ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" та ПАТ "Авант-Банк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. за реєстровим № 4407. Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №3752252 про іпотеку та запис №3751833 про заборону відчуження, внесений на підставі договору іпотеки від 09.12.2013 № З-Ю/13/081.

- 02.06.2016 рішенням № 29867323 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація іншого речового права, іпотека (припинення) на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

- Крім того, 02.06.2016 рішенням № 29867906 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація обтяження, заборона на нерухоме майно (припинення) на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

- Також, 02.06.2016 рішенням № 29868266 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Котлова, будинок 115, за суб`єктом Денисенко Ніною Володимирівною, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 .

- 03.06.2016 рішенням № 29895329 приватного нотаріуса Лазарєвої Людмили Іванівни була проведена державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. А-11, реєстраційний номер 01, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю Рента Ріелті Буд.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що зміна власника нерухомого майна здійснилась у зв`язку із внесенням ОСОБА_120 нежитлової будівлі до статутного капіталу ТОВ Рента Ріелті Буд.

Перелічені вище фактичні обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи засвідченими копіями рішень державного реєстратора Лазарєвої Людмили Іванівни, протоколом № 1 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Рента Ріелті Буд від 02.06.20216, актом приймання-передачі нерухомого майна від 02.06.2016.

14.12.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було закрито розділ по об`єкту № 01 нежитлова будівля літ. "А-11" загальною площею 7082,4 м2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі ТОВ Рента Ріелті Буд 15.12.2017 здійснило продаж належних йому приміщень.

Зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.С. за № 1946, у власність громадянина ОСОБА_102 , РНОКПП НОМЕР_3 були передані нежитлові приміщення фрагменту 1-го поверху № 1-1-:1-9, 1-29-:-1-56, 1-84-:-1-88, 1-90-:-1-95 площею 468,7 кв.м., 2-го поверху № 2-1-:-2-24 площею 381,4 кв.м., 3-го поверху № 3-1-:-3-18 площею 405,9 кв.м., 4-го поверху № 4-1-:-2-23 площею 402,5 кв.м., 5-го поверху № 5-1-:-5-23 площею 400,6 кв.м. в літ. А-11, АДРЕСА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.С. за № 1952, у власність громадянина ОСОБА_63 , РНОКПП НОМЕР_4 були передані нежитлові приміщення 6го поверху № 6-1-:-6-26, площею 400,9 кв.м., 7-го поверху № 7-1-:-7-24 площею 405,8 кв.м., 8-го поверху № 8-1-:-8-22 площею 407,4 кв.м., 9-го поверху № 9-1-:-9-23 площею 404,2 кв.м., 10-го поверху № 10-1-:-10-26 площею 404,9 кв.м., 11-го поверху № 11-1-:-11-24 площею 406,6 кв.м., машинного відділення № І-:-ІV площею 78,7 кв.м. в літ. А-11, АДРЕСА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.С. за № 1949 у власність громадянина ОСОБА_97 , РНОКПП НОМЕР_5 були передані нежитлові приміщення підвалу № 0-1-:0-63, площею 1196,8 кв.м., нежитлові приміщення технічного поверху № 1-:-44 площею 421,3 кв.м., нежитлові приміщення фрагменту 1го поверху №№ 1-10, 1-10а, 1-11:1-28 1-57:1-63, 1-65:1-71, 1-75, 1-77, 1-78, 1-80:1-83, 1-96:1-102 в літ. А-11, загальною площею 896,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, вищевказане нерухоме майно було переведено у житловий фонд і зареєстровано як квартири, на підставі декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, після чого останні було відчужено на користь фізичних осіб, що є відповідачами у даній справі, на підставі відповідних договорів купівлі-продажу..

Факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі № 922/643/19).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (Постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі №910/6356/19).

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин, з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (Постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі № 813/8801/14).

Таким чином, в межах справи № 922/3804/20 судом апеляційної інстанції було встановлено той факт, що на підставі неіснуючого рішення Київського районного суду м. Донецька від 21.02.2014 у справі №257/1598/14, було припинено права власності ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" на предмет іпотеки, нерухоме майно, яке було предметом договору іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, а саме: нежитлову будівлю літ. А-11 загальною площею 7082,4 кв.м. за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська (колишня назва Котлова), буд. 115, було поділено на окремі об`єкти нерухомого майна, в подальшому переведено в житловий фонд та зареєстровано як квартири, які відчужено на користь фізичних осіб.

Отже, обставини щодо поділу предмета іпотеки, подальшого його переведення в житловий фонд, з реєстрацією як квартир, на підставі декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, після чого останні було відчужено на користь фізичних осіб, не підлягають додатковому доказуванню в межах даної справи.

Поряд з цим, судом було перевірено відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 115 та не виявлено розбіжностей з фактами, встановленими вище.

За наведених обставин, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що:

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають;

- у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя;

- у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження.

У справі про визнання права іпотекодержателя, позивач повинен довести недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.

При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно, необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки (Постанова ВС від 10.12.2024 у справі № 638/17444/21).

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 922/3804/20 первісний позов ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор задоволено частково. Визнано за ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор право іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7 082, 4 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки №З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика. В решті первісного позову відмовити. В задоволенні зустрічного позову фізичної особи ОСОБА_121 щодо визнання припиненою іпотеки нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі літ. "А-11", загальною площею 7082,4 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , встановленої на підставі іпотечного договору від 09.12.2013 № З-Ю/13/081, укладеного між Публічним акціонерним товариством Обчислювальна техніка та інформатика (3-й відповідач за зустрічним позовом) і Публічним акціонерним товариством Авант-банк, відмовлено.»

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 922/3804/20, якою визнано за ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор право іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7 082, 4 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки № З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика щодо недобросовісності кінцевих набувачів предмета іпотеки (фізичних осіб, що є відповідачами у даній справі, на підставі відповідних договорів купівлі-продажу) було встановлено наступне:

«При зверненні до суду з відповідною апеляційною скаргою 2-ий апелянт - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінєвровектор" у поданій апеляційній скарзі наголошував на недобросовісності відповідачів-фізичних осіб та наполягав на можливості останніх дізнатися про наявність судового спору в справі № 922/1428/16 за позовом Товариства до ПАТ "Обчислювальна техніка та інформатика" про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю літ. А-11, загальною площею 7 082, 4 кв.м, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 115, що на думку 2-го апелянта, давало відповідачам можливість пересвідчитись в тому, що відносно нерухомого майна існує спір і тому при укладенні договорів купівлі-продажу вони виявили свою необачність. Отже, при укладенні цих договорів відповідачі могли були пересвідчитись про відсутність спорів та обтяжень саме стосовно квартир. При цьому, єдиним джерелом, в якому відповідачі могли отримати достовірну, повну та об`єктивну інформацію, за змістом норм статей 3 та 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі виявили розумну і належну обачність і пересвідчились в тому, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на момент укладенні договорів купівлі-продажу квартир була відсутня інформація про обтяження чи права третіх осіб. За таких обставин відповідачі, які добросовісно покладалась на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не знали і не мали знати про існування будь-яких прав чи обтяжень, набули право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Окрім викладеного, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що квартири у багатоквартирному житловому будинку, які належать відповідачам фізичним особам не були самостійним предметом іпотеки за договором № З-Ю/13/081 від 09.12.2013 (предметом іпотеки була нежитлова будівля літ. А-11

За наведених обставин, позивач, як іпотекодержатель в подальшому не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на них у встановленому законом порядку, бо такі житлові приміщення, як окремі частини об`єкта нерухомого майна не були самостійним предметом іпотеки, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц.

Отже, позовні вимоги ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор до фізичних осіб власників квартир є безпідставними та необґрунтованими».

Таким чином, у справі № 922/3804/20 про визнання права іпотекодержателя ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор», останній не довів недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки (фізичних осіб власників квартир).

Отже, при вирішені даного спору, слід враховувати преюдиційні факти, встановлені Постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 922/3804/20, яка є чинною.

Так, преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (Постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі № 520/11429/17).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (Постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі № 902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 по справі № 908/1090/18).

Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі № 641/1793/17).

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

- обставина встановлена судовим рішення;

- судове рішення набрало законної сили;

- у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі № 320/4938/17).

Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Таким чином, враховуючи преюдиційні факти, встановлені судовим рішенням у справі № 922/3804/20, яким визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор право іпотекодержателя об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-11 загальною площею 7082,4 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, буд. 115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, який є предметом іпотеки за договором іпотеки № З-Ю/13/081 від 09.12.2013, укладеним між ПАТ Авант Банк та ПАТ Обчислювальна техніка та інформатика встановлено, що кінцеві набувачі предмета іпотеки ( фізичні особи власники квартир) є добросовісними набувачами предмету іпотеки, придбаного за відплатними договорами купівлі-продажу та за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження.

Ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21).

Функціональним призначенням процедурних норм є "обслуговування" приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію "обслуговування" приватно-правових норм, то у разі, якщо існує суперечність то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми.

Так у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) зроблено висновки про те, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Також у Постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

У наведеній Постанові наголошено на тому, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису ("заднім числом"), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у певних постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Верховного Суду. Конкретизація висновків полягала, зокрема, у такому:

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- під час вирішення таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Так, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), відповідно до яких у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

При вирішені даного спору, суд також враховує обставини, які мають важливе значення для правильного вирішення спору, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), щодо обрання правомірного та ефективного способу захисту прав іпотекодержателя у подібних правовідносинах.

Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, тобто ретроспективно ("заднім числом"), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення. Отже поновлення запису про іпотеку не приводить до поновлення прав іпотекодержателя та не надає йому можливості реалізувати предмет іпотеки (Постанова ВС від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21 (924/287/23)

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказано, що:

"7.21. З огляду на наведені у постанові в справі № 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

7.22. Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

[...]

Як зазначено вище (див. розділ 7 Постанови) при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що:

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України).

Суд зауважує, що з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України, Конвенція є частиною національного законодавства, відтак принципи, проголошені у Конвенції, підлягають застосуванню національними судами.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) ст. 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:

(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;

(2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;

(3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Суд враховує, що критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:

- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.

Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Водночас суд враховує, що заходи захисту, на які посилається ЄСПЛ, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб, і можуть мати превентивний або виправний характер.

Так, ЄСПЛ встановив, що навіть у "горизонтальних" відносинах (тобто у відносинах, заснованими на юридичній рівності між їх учасниками) можуть бути застосовані міркування про суспільний інтерес, які передбачають накладення певних зобов`язань на державу. Тобто відповідні заходи, необхідні для захисту права власності, можуть бути застосовані у справах, пов`язаних із судовими процесами між особами чи компаніями (див. справи "Zolotas v. Greece (no. 2), 2013, § 39; Saraз and Others v. Turkey, 2021, § 70).

Коли справа стосується звичайних економічних відносин між приватними сторонами, такі позитивні зобов`язання є більш обмеженими. Тому ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не може тлумачитися як така, що накладає на Договірні держави будь-які загальні зобов`язання покривати борги приватних осіб.

Аналіз змісту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що зазначена норма не містить чітких процедурних вимог або зобов`язань процесуального характеру, що стосуються як державних органів, так і у справах між приватними сторонами. Якщо втручання у право на мирне володіння "майном" вчинене приватною особою, то для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй правовій системі відповідні процедури, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували ефективні засоби правового захисту, за допомогою яких "жертва втручання" може відстояти свої права.

Так, ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що держави зобов`язані забезпечити судові процедури, які пропонують необхідні процесуальні гарантії, тобто, дозволяють національним судам і трибуналам ефективно та справедливо вирішувати спори між приватними особами (див. справи "Kotov v. Russia" [ВП], 2012, § 114; "Sovtransavto Holding v. Ukraine", 2002, § 96; "Anheuser-Busch Inc. v. Portugal" [ВП], 2007, § 83; "Freitag v. Germany", 2007, § 54; "Shesti Mai Engineering OOD and Others v. Bulgaria", 2011, § 79; "Plechanow v. Poland", 2009, § 100; "Ukraine-Tyumen v. Ukraine", 2007, § 51; "Antonopoulou v. Greece" (ріш.), 2021, § 57; "Nikolay Kostadinov v. Bulgaria", § 54).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка кореспондується із ст. 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц також зазначила, що суди, розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Отже, положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Розглядаючи справи, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо".

Водночас, з урахуванням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, саме по собі відібрання від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи не є виправданим втручанням у право власності за відсутності суспільного інтересу (див. постанову Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 902/1706/13 (902/958/20).

Тому, з урахуванням наявного правового регулювання, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача, суди, при застосуванні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача.

В своїх рішенням Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц).

Одним з критеріїв для відмови суду у втручанні у мирне володіння добросовісним набувачем спірним майном є темпоральний критерій, за яким особа, яка добросовісно набула право власності на майно та володіла цим майном тривалий час, не може бути позбавлена права власності на таке майно (див. наприклад постанови Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 5011-15/2551-2012).

Положеннями ЦК України прямо не передбачено строки, в межах яких володіння майном добросовісним набувачем призводить до набуття права власності, однак, з огляду на відсутність прямо встановленого строку в положеннях ЦК України та наявність позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України, таке володіння не може становити менше 3 років.

Розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Водночас, у випадку вчиненням продажу спірного майна, та за умови відмови у задоволені позовних вимог про витребування майна у добросовісного відповідача, поновлення такого порушеного права може відбуватись іншим шляхом, зокрема, покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря відповідальності на іншу особу, яка є добросовісним набувачем квартири (див. постанову Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № Б-39/187-08).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:

5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати, у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

5.62. Отже, вирішуючи спір, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

За змістом ч. 5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Разом з тим, ст. 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

У Постанові від 02.08.2023 у справі № 308/8629/19 Верховний Суд вкотре висловився щодо традиційно суперечливого питання витребування майна з володіння добросовісного набувача.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Втрата добросовісним набувачем свого статусу призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат. Це, на погляд суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, про що йдеться, зокрема, в п. 6.53 Постанови ВП ВС від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

За відсутності інформації про права інших осіб або обтяження нерухомого майна в реєстрі, добросовісний набувач, який покладався на ці відомості, має право на майно, вільне від незареєстрованих прав чи обтяжень. Інше рішення суперечило б європейським стандартам втручання у право власності. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 910/20528/21, розглядаючи позов про поновлення прав на нерухоме майно та визнання права на іпотеку.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що добросовісний набувач, який у реєстрі не виявив обтяжень і діячів відповідно до закону, не має нести відповідальності за зловживання або підробки з боку третіх осіб. Крім того, особа, яка перевірила цю інформацію і діяла сумлінно, набула права власності (Постанова Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 910/20528/21; аналогічно огляд практики КЦС ВС, грудень 2024). З огляду на вищенаведене, Верховний Суд дійшов висновку, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

У Постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року в справі № 2-4352/11, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, сформульовано висновок про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати, у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартир не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. ( Постанова ВС від 26 лютого 2025 року у справі № 756/4527/22)

Також суд вважає, що цивільно-правова відповідальність повинна покладатися не на набувачів квартир, які нічого не порушили та є добросовісними набувачами, а на тих осіб, які вчинили порушення, а саме: позичальника, який не виконав свого зобов`язання за договором про повернення одержаних у кредит коштів; іпотекодавця, який надав реєстратору сфальсифіковані документи про необхідність вилучення з реєстру запису про обтяження; державного реєстратора, через недбальство якого з реєстру вилучено запис про обтяження (Постанова ВС від 10 липня 2024 року у справі № 201/10287/21).

Слід зазначити, що посилання позивача на те, що запис про обтяження спірних квартир було вилучено на підставі судового рішення, яке не приймалося щодо спірного іпотечного майна, не спростовують добросовісність набувачів спірного майна, а також не свідчать про те, що фізичні особи на момент придбання спірного майна могли знати про ці обставини (Постанова ВС від 10.07.2024 у справі № 201/10287/21).

Суд зазначає, що відсутність запису про іпотеку в Державному реєстрі іпотек сама по собі не припиняє іпотеку, однак у разі добросовісного набуття майна третьою особою, яка діяла, спираючись на відомості з реєстру, право іпотеки вважається припиненим (КЦС ВС від 26.03.2025 у справі № 334/2049/23).

Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.

За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

Правові висновки суду щодо даного спору:

Відсутність добросовісності не доведено: Суд зазначає, що за обставин, коли набувачі квартир, які придбали їх за відплатними договорами купівлі-продажу та нічого не порушили, а в реєстрі не було інформації про обтяження, немає підстав вважати їх недобросовісними набувачами.

Право іпотеки припинено, відомості про іпотеку поновленню не підлягають.

Відсутність додаткових зобов`язань добросовісного набувача:

На набувачів квартир не покладається додаткового обов`язку перевіряти правомірність попередніх переходів майна поза межами відомостей, що містяться в реєстрі.

Добросовісний набувач не відповідає за дії інших осіб: добросовісний набувач не несе відповідальності за порушення, вчинені третіми особами під час реалізації процедур, спрямованих на запобігання шахрайству.

Захист від надмірного тягаря: Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає статус через приписи ст. 388 ЦК України, а разом із цим і право на майно, є неприйнятною. Це створює надмірний індивідуальний тягар і порушує принципи справедливості (Постанова Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 910/20528/21).

Відповідачі у цій справі набули право власності на спірне нерухоме майно за відплатними правочинами, а тому, згідно приписів ст. 388 ЦК України, вважаються добросовісними набувачами такого майна. З огляду на зазначене щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів, суд дійшов висновку, що несвоєчасний та неефективний захист ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор своїх порушених прав може призвести до позбавлення добросовісних набувачів права власності на спірне майно та втручання у право власності особи, що у відповідності до наведених вище рішень ЄСПЛ, було б виправданим лише у випадку "суспільного", "публічного" інтересу та відповідати принципу пропорційності. Тобто, встановлені судом обставини та наявні у матеріалах справи докази не доводять виправданого втручання держави у мирне володіння відповідачами своїм майном.

Слід зазначити, що у разі позбавлення добросовісних набувачів квартир будуть порушені їх права, права малолітніх, людей віку, гарантовані Конституцією та законами України, а конкуруючий суспільний інтерес ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор не може вважатися співмірним із тими негативними наслідками, яких зазнає життя фізичних осіб, які набули право власності, володіння та користування спірним майном та членів їх родин (Постанова ВС від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20).

Ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР. (Постанова ВП ВС від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц)

Тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, гл. 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається (Постанова ОП КЦС від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18).

Натомість, ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор не надало переліку іншого жилого приміщення для власників квартир.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені вище обставини та зазначені правові норми, та те, що набувачі квартир (фізичні особи (відповідачі у справі) є добросовісними набувачами, право іпотеки припинилося, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов ТОВ Фінансова компанія Фінєвровектор про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновки про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Більш того, суд зазначає, що за змістом заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор позовних вимог, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки була заявлена ним до визначених відповідачів.

За змістом п. 4 ч. 2 ст. 175 ГПК України позовна заява повинна містити, в тому числі, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

За змістом ст. 45 ГПК сторонами у судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачем у судовому процесі є особа, якій пред`явлено позовну вимогу.

Отже, позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем ( відповідачі) - особа, яка повинна виконати зобов`язання. При цьому відповідач (відповідачі) має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (відповідачів).

Таким чином, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача належить іншій особі - належному відповідачеві.

Так, належним відповідачем є особа, яка дійсно є суб`єктом відповідного матеріального правовідношення (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № Б-39/02-09).

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №922/2575/19.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд у Постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача (відповідачів) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зазначає, що визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (подібні висновки, які є загальним алгоритмом судового розгляду спору, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц; від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц; від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц; від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).

Як було зазначено вище, предметом позову (матеріально-правовою вимогою) з яким звернувся позивач до суду є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінєвровектор в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К-Ю/13/039 від 05.12.2013, укладеним між ПАТ "Авант-Банк" та ТОВ "Будпромтех-1" в сумі 89 008 673, 05 грн, в тому числі поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 75 576 054, 80 грн, поточна заборгованість за нарахованими процентами - 2 942 510, 33 грн, пеня - 529 954, 42 грн, звернути стягнення на об`єкти нерухомого майна, які є предметом іпотеки, а саме: квартири згідно з переліком та з зазначенням площі, реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна, які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, вулиця Велика Панасівська, будинок 115.

Постанова ВП ВС від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (право іпотекодавця на оспорення розміру заборгованості за основним зобов`язанням, який встановлений судовим рішенням) При розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі.

При цьому позивачем в порушення зазначених процесуальних норм не вказано, які саме матеріально правові вимоги пред`явлені до кожного з відповідачів окремо чи солідарно, як само не зазначено в якій саме спосіб та в якій сумі, а тільки зазначений перелік квартир, навіть без зазначення належності кожної з них відповідачу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, які не пред`явлені до кожного з відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 2, 46, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 192, 202, 236-238, 240, 241, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Повне рішення складено 11.08.2025.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/1428/16