УХВАЛА

про відмову в задоволенні заяви про відстрочення

м. Київ

30.04.2025Справа № 910/3578/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Рябокінь Є. О., розглянувши матеріали

клопотання боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ"

про відстрочення виконання судового рішення

у справі № 910/3578/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ЕНЕРГЕТИЧНА-КОМПАНІЯ"(вул. Спаська, 5, м. Київ,04071)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ" (вул. Десятинна, 13, літера Б, м. Київ, 01001)

про стягнення 177 169 289,18 грн.

Представники сторін:

від позивача: Савченко В. В. (в режимі відеоконференції).

від відповідача: Виродов А. Ю.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова-Енергетична-Компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі" про стягнення 177 169 289,18 грн., а саме 110 000 000,00 грн. основного боргу, 56 709 195,30 грн. пені, 4 057 377,05 грн. процентів річних та 6 402 716,83 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки нафтопродуктів № 22/03/17-2 від 17.03.2022 в частині здійснення поставки товару у визначений договором строк та згідно здійсненої позивачем передплати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3578/24, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2024 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ЕНЕРГЕТИЧНА-КОМПАНІЯ" 110 000 000,00 грн. основного боргу та 526 402,74 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2024 у справі №910/3578/24 залишено без змін. Витрати по сплаті судового збору покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі".

Матеріали справи № 910/3578/24 повернуто до Господарського суду міста Києва 20.03.2025.

На примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2024 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 року, які набрали законної сили 26.02.2025, Господарським судом міста Києва 20.03.2025 видано відповідний наказ.

В свою чергу, через систему "Електронний суд" 12.03.2025 від боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі" надійшло клопотання б/н від 11.03.2025 про відстрочення виконання судового рішення, разом з доказами направлення його копії на адресу стягувача, в якому заявник просить суд відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2024 у даній справі № 910/3578/24 строком на один рік.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.03.2025 у справі № 910/3578/24 клопотання передано на розгляд судді Селівону А. М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2025 розгляд клопотання боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі" про відстрочення виконання судового рішення призначено на 30.04.2025.

У судове засідання 30.04.2025 з`явився представник боржника, представник стягувача в судовому засіданні брав участь в режимі відеоконференції.

Судом доведено до відома представників сторін, що до початку судового засідання через систему "Електронний суд" 29.04.2025 від представника позивача (стягувача) надійшли: додаткові пояснення/заперечення б/н від 29.04.2025 на клопотання про відстрочення виконання рішення суду, з доказами надсилання на адресу боржника, в яких стягувач заперечує проти задоволення клопотання, посилаючись на ненадання боржником обгрунтованих та переконливих доказів на підтвердження як неможливості виконання рішення суду, так і доказів, які б свідчили про те, що рішення суду буде виконано у зазначений боржником строк. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення засідання 30.04.2025 до суду не надходило.

Представник боржника в судовому засіданні 30.04.2025 підтримав подане 12.03.2025 клопотання про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2024 строком на один рік.

Представник стягувача в судовому засіданні 30.04.2025 проти клопотання боржника про відстрочення виконання рішення заперечував.

Розглянувши в судовому засіданні 30.04.2025 клопотання боржника б/н від 11.03.2025 про відстрочення виконання рішення у справі № 910/3578/24 на один рік суд зазначає, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

В силу приписів ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (заява № 38773/05) від 26.07.2012, суд наголосив, що право на суд, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до частини п`ятої статті 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Тобто, підставою для відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.

При цьому, вирішуючи питання про відстрочення виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому господарський суд не зобов`язаний задовольняти заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали виключно за фактом такого звернення сторони.

Особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про відстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено судом, в обґрунтування поданої заяви відповідач (боржник за наказом) посилається на його нестійке фінансове становище та збитковість товариства упродовж останніх звітних періодів, а також присвоєнням відповідачу як учаснику ринка електричної енергії статусу «Дефолтний» з 14.03.2022, відомості про що внесено до Реєстру Переддефолт і Дефолт на офіційному сайті ПАТ «НЕК «Укренерго».

В свою чергу, в поданих суду письмових поясненнях б/н від 29.04.2025 та судовому засіданні 30.04.2025 представник стягувача заперечив проти відстрочення виконання рішення суду у справі № 910/3578/24, посилаючись на те, що недостатність або відсутність коштів у боржника не можна вважати безумовними винятковими обставинами, за наявності яких має бути здійснено відстрочення виконання судового рішення, відтак посилання заявника на скрутне фінансове становище не є достатньою підставою для звільнення від виконання господарського зобов`язання та розстрочення виконання рішення суду. Також стягувач зазначив, що боржником не лише не надано обґрунтованих та переконливих доказів на підтвердження неможливості виконання рішення суду, а й не надано доказів, які б свідчили про те, що рішення суду буде виконано в запропонований заявником період.

Суд зазначає, що правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У зв`язку з тим, що відстрочення продовжує період відновлення порушеного права стягувача при його наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість його надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочення виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду не повинне шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у п. 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Із підстав, умов та меж надання розстрочення виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочення чи розстрочення без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Суд при прийнятті рішення враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Таким чином, враховуючи, що необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Наразі, оцінюючи посилання боржника в обґрунтування поданого клопотання про відстрочення виконання рішення на обставини відсутності достатнього фінансування, суд зазначає, що згідно зі статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, отже для таких господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін.

Крім того суд наголошує, що відповідач (боржник) є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже позивач, здійснюючи господарську діяльність, мав передбачити пов`язані із цим ризики, в тому числі можливість несвоєчасного виконання зобов`язань контрагентом та наступне понесення витрат.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За приписами ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частиною 2 статті 617 Цивільного кодексу України встановлено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Суд зауважує на тому, що ні Господарський кодекс України, ні Цивільний кодекс України при визначенні відповідальності за укладеним договором не виділяють в окрему категорію осіб - учасників такого договору і не встановлюють окремі правила для них. Тобто, підприємство - відповідач не має будь-яких привілей чи пільг у рамках виконання своїх зобов`язань за такими договорами.

Таким чином, суд акцентує увагу на тому, що самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням відповідача та відсутністю у нього коштів, не виправдовують бездіяльність відповідача та не заперечують обов`язку такого суб`єкта підприємницької діяльності, який виступає стороною зобов`язального правовідношення, від його виконання належним чином, відтак, виконання таких договорів також повинно здійснюватися на загальних підставах.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17 та від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19 відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що факт скрутного фінансового становища відповідача не може звільняти останнього від виконання зобов`язань щодо поставки нафтопродуктів за спірним Договором, оскільки при укладенні правочину постачальник - ТОВ "Юнайтед Енерджі" повинен був розраховувати на належне виконання вказаного правочину, зокрема, в частині повернення здійсненої позивачем передплати.

Виходячи з норм ст. 3 ЦК України, згідно з якими до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність, та враховуючи, що відповідачем порушені майнові договірні зобов`язання перед позивачем, відстрочення виконання фінансових зобов`язань відповідача перед позивачем не відповідає принципу справедливості.

Надання відстрочення/розстрочення виконання рішення є заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

Судом також враховано, що позивач як суб`єкт господарювання виконав передбачені Договором умови в частині здійснення передплати за поставку нафтопродуктів, що встановлено судом під час розгляду даної справи, проте станом на момент проведення судового засідання з розгляду клопотання 30.04.2025 відповідачем (боржником) не надано доказів повернення передплати у зв`язку з невиконанням поставки товару на виконання рішення суду у справі № 910/3578/24 в повному обсязі, зокрема, в частині основного боргу, або ж своєчасного вжиття заходів щодо часткової оплати заборгованості, що свідчить про відсутність своєчасних дій, спрямованих на належне виконання рішення суду.

При цьому суд зазначає, що теоретичні припущення боржника щодо відновлення повноцінної господарської діяльності та покрашення фінансових результатів, з метою скасування статусу "Дефолтний" та стабілізації фінансового стану, а також наявність судових спорів з ПАТ "НЕК "Укренерго" щодо виконання договору № 21196-01024 від 18.07.2019 про врегулювання небалансів електричної енергії, не можуть бути прийняті в якості достатніх підстав для відстрочення виконання рішення.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, в першу чергу, матеріальні інтереси обох сторін та приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, зважаючи на заперечення позивача проти відстрочення виконання рішення, встановлені судом обставини прострочення відповідачем зобов`язань з оплати за спірним Договором, а також той факт, що відповідачем супереч ч. 3 ст. 13 ГПК не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування виключних обставин, що можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість його виконання або обумовлюють наявність ускладнень під час виконання судового акту, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відстрочення виконання рішення у даній справі та задоволення відповідної заяви боржника.

В свою чергу аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини 7 статті 331 ГПК України про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Керуючись ст.ст. 233-235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ" про відстрочення виконання рішення від 17.07.2024 у справі № 910/3578/24 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена у порядку і строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя А. М. Селівон