РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.07.2025Справа № 916/605/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г, за участю секретаря судового засідання Літовки М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу №916/605/25

за позовом Приватного підприємства "Астарта Агро"

до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації

про стягнення 96 843,26 дол. США

за участю представників:

від позивача Громут В.І.

від відповідачів не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Астарта Агро» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів Держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (далі - відповідач), Публічного акціонерного товариства «Алроса» (далі - відповідач-2), Публічного акціонерного товариства «Аерофлот-Російські Авіалінії» (далі - відповідач-3), Публічного акціонерного товариства «Банк «ВТБ» (далі - відповідач-4), Державної корпорації розвитку «ВЕБ.РФ» (далі - відповідач-5), Публічного акціонерного товариства «Камаз» (далі - відповідач-6), Публічного акціонерного товариства «Нафтова компанія «Роснєфть» (далі - відповідач-7), Публічного акціонерного товариства «Федеральна Гідрогенеруюча Компанія - Русгідро» (далі - відповідач-8), Публічного акціонерного товариства «Транснєфть» (далі - відповідач-9) про стягнення 96 843,26 долари США в рахунок відшкодування збитків, заподіяних збройною агресією та окупацією частини території України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії проти України завдано збитків у вигляді втрати майна.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.02.2025 вказану позовну заяву передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано для розгляду судді О.Г. Удаловій.

Ухвалою суду від 26.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 24.04.2025, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій.

24.04.2025 суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 12.05.2025.

08.05.2025 від позивача надійшли письмові пояснення у справі.

Ухвалою від 12.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.06.2025.

У судовому засіданні 05.06.2025 представник позивача подав клопотання про залишення позову у цій справі, заявленого до відповідачів Публічного акціонерного товариства "Алроса", Публічного акціонерного товариства "Аерофлот-Російські Авіалінії", Публічного акціонерного товариства "Банк "ВТБ", Державної корпорації розвитку "ВЕБ.РФ", Публічного акціонерного товариства "Камаз", Публічного акціонерного товариства "Нафтова компанія "Роснєфть", Публічного акціонерного товариства "Федеральна Гідрогенеруюча Компанія - Русгідро", Публічного акціонерного товариства "Транснєфть"), без розгляду.

Ухвалою суду від 05.06.2025 позов Підприємства до відповідачів 2-9 залишено без розгляду.

У судовому засіданні 05.06.2025 оголошено перерву до 26.06.2025.

20.06.2025 від позивача надійшли письмові пояснення (додаткові), в яких Підприємство також просило суд поновити строк для подання доказів та долучити їх до матеріалів справи.

Суд протокольною ухвалою від 26.06.2025 поновив строк на подання та долучення доказів до матеріалів справи, прийняв вказані докази та оголосив перерву у судовому засіданні до 14.07.2025.

У судове засідання 14.07.2025 представники відповідача не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У судових засіданнях суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 14.07.2025 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, письмові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Основним видом діяльності Підприємства є оптова торгівля хімічними продуктами (46.75), яка з дня Державної реєстрації, а саме 15.11.2007 до 24.02.2022 здійснювалась на території Херсонської області.

Позивач з метою здійснення своєї господарсько діяльності, 04.02.2022 уклав договір № 2022/AM/AN-05 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аматекс-Україна» (далі - Товариство) щодо придбання товару - аміачна селітра 34,4% N в біг-бегах, країна походження товару - Болгарія, код УКТ ЗЕД в загальній кількості 196,2 тони та загальною вартістю 5 168 580,00 грн з ПДВ.

На підставі виставлених рахунків позивач здійснив оплату в розмірі 2 919 300,00 грн, 1 758 240,00 грн, 491 040,00 грн, що підтверджено платіжними дорученнями від 04.02.2022 № 1510, від 22.02.2022 № 1564 та від 23.02.2022 № 1576.

Умовами специфікацій №№ 1-3 до договору, які є невід`ємними частинами договору, передбачена поставка товару на умовах FCA відповідно до міжнародних правил «Інкотермс-2010» - смт. Дніпряни, м. Нова Каховка, Херсонська обл.

Зазначені обставини встановлені Господарським судом міста Києва та викладені в рішенні від 20.09.2023 у справі № 910/6441/23, яке набуло законної сили (постанова Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2024) та розміщено в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Крім того, рішенням від 20.09.2023 у справі №910/6441/23 також встановлено таке:

- «Суд встановив, що оплачений позивачем товар було доставлено у місце призначення - ПП «Дніпрянський річковий порт», смт. Дніпряни, Херсонська обл., та вивантажено 22.02.2022. Оскільки територія ПП «Дніпрянський річковий порт» не є площею продавця у розумінні терміну FCA Інкотермсу редакції 2010року, безвідносно до наявності у відповідача цивільних правовідносин із ПП «Дніпрянський річковий порт», а є названим місцем, то з урахуванням статті А. 4 терміну FCA Інкотермс у редакції 2010 року поставка вважається здійсненою, а зобов 'язання відповідача по передачі позивачу товару виконаним у момент, коли позивач дізнався про надання товару у його розпорядження. Із цього часу ризики щодо товару несе сам позивач, як покупець»;

- «У період з 22.02.2022 по 26.03.2022 позивач одержав товар у кількості 88,8 тонн, загальною вартістю 2 335 440,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії заявок від 22.02.2022 № 46, від 23.02.2022 № 47, від 23.02.2022 № 48, від 25.03.2022 № 61, а також копії видаткових накладних від 23.02.2022 № 22308, від 23.02.2022 № 22309, від 23.02.2022 № 22310, від 26.03.2022 № 32601 і товаро-транспортних накладних № 305 від 23.02.2022, № 306 від 23.02.2022, № 318 від 23.02.2022, № 319 від 23.02.2022, № 336 від 26.03.2022. Інша ж частина товару перебувала у розпорядженні позивача в межах ПП "Дніпрянськийрічковий порт", але не була ним одержана»

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

У подальшому, відповідними Указами Президента України, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України воєнний стан продовжено та станом на дату звернення до суду, воєнний стан діє.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасове окупованих Російською Федерацією» установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі - перелік) затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

До переліку включається тимчасово окупована російською федерацією територія України, визначена відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

У переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації російською федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованими російською федерацією.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (стаття 2 Закону).

Частиною першою статті 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях, інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі - Перелік).

Згідно з Пунктом 11 Розділу II Переліку територія Новокаховської міської територіальної громади Каховського району Херсонської області (UA0032937), до складу якої входить смт. Дніпряни та м. Нова Каховка, віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України, дата початку окупації - 24.02.2022, дата звершення тимчасової окупації - не зазначена.

Отже, з 24.02.2022 та станом на день ухвалення рішення територія Новокаховської міської територіальної громади Каховського району Херсонської області відноситься до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

Крім того, указами президента російської федерації від 29.09.2022 № 685 та № 686 про «приєднання» до російської федерації частково окупованих територій Запорізької, Херсонської, Донецької і Луганської областей та визнання «незалежності» цих регіонів, виходячи з проведених там під контролем москви так званих «референдумів».

03.10.2022 анексію частини Українських територій схвалила держдума російської федерації.

04.10.2022 рада федерації, верхня палата російського парламенту ратифікувала так звані договори про входження Запорізької та Херсонської областей до складу російської федерації.

04.10.2022 президентом російської федерації підписано федеральний конституційний закон № 8-ФКЗ про прийняття до російської федерації Херсонської області та утворення у складі російської федерації нового суб`єкта - Херсонської області та про прийняття до російської федерації Запорізької області та утворення у складі російської федерації нового суб`єкта - Запорізької області.

Вказані дії зі сторони відповідача підтверджують вчинення протиправних дій, спрямованих на завершення формального процесу анексії Українських територій.

Позивач вказує, що військовою агресією відповідача та окупацією території Новокаховської міської територіальної громади Херсонської області позивачу заподіяно збитки внаслідок порушення права власності на аміачну селітру 34,4% N код УКТЗЕД у кількості 107,4 тонни на загальну суму 2 833 140,00 грн, яка знаходилась на момент початку повномасштабного вторгнення та окупації у смт. Дніпряни, м. Нова Каховка, Херсонська область у межах ПП «Дніпрянський річковий порт».

Підприємство зазначає, що відповідач своїми діями порушив право власності позивача на майно, яке залишилось на тимчасово окупованій території смт. Дніпряни, м. Нова Каховка, Херсонської області, оскільки у власника - позивача немає доступу до свого майна, що позбавляє його можливості володіння та користування, призводить до неможливості ним розпорядитися, оскільки відсутня можливість передачі майна в натурі безпосередньо за місцем його знаходження.

Також Підприємство вказує, що йому вдалося отримати копію: «распоряжения военной комендатурьі г. Новой Каховки, г. Каховки, г. Таврийск от 21.04.2022», відповідно до якого: «в связи с нарушением условий безопасности открьітого хранения аммиачная селитра, количеством около 1000 тонн. Принимая во внимание возникшую опасность для окружающих, инфраструктурьі, передать на ответственное хранение аммиачную селитру предприятию, способному обеспечить безопасность ее хранения».

Таким чином, на думку позивача, військовим комендантом м. Нової Каховки протиправно прийнято рішення щодо передачі майна позивача невідомим особам.

Позивач підтверджує факт походження, належності, первинної вартості, зазначеного вище майна та права власності на нього такими документами:

- договором від 04.02.2022 № 2022/AM/AN-05;

- специфікаціями від 04.02.2022 № 1, від 21.02.2022 № 2, від 23.02.2022 № 3 до договору від 04.02.2022 № 202/AM/AN-05

- платіжними дорученнями від 04.02.2022 № 1510, від 22.02.2022 № 1564, від 23.02.2022 № 1576;

- видатковими накладними від 23.02.2025 № 22308, від 23.02.2022 № 22309, від 23.02.2022 № 22310, від 26.03.2022 № 32601;

- товарно-транспортними накладними від 23.02.2022 № 305, від 23.02.2022 № 306, від 23.02.2022 № 318, від 23.02.2022 № 319, від 26.03.2022 № 336.

Крім того, відповідно до висновку експерта від 12.07.2024 № 378 за результатами проведення економічного дослідження, складеного судовим експертом Давидовою О.В., загальний розмір збитків, заподіяних відповідачем позивачу, складає 2 833 140,00 грн, що за курсом НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates) по відношенню гривні до долара США (29,2549 грн/дол. США станом на 24.02.2022) становить 96 843,26 доларів США.

Також позивач подав суду документальне підтвердження звернення з заявою про вчинене кримінальне правопорушення, яка подана до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області.

З огляду на вищевикладене, позивач просить суд стягнути майнову шкоду у розмірі 96 843,26 доларів США з російської федерації в особі міністерства юстиції.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Частина перша статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31.07.2006, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12.09.2002, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, у тому числі шляхом звернення до суду.

Тож застосування судового імунітету російської федерації та відмова у розгляді по суті позову у цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до згаданих Конвенцій щодо боротьби з тероризмом (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.10.2022 у справі №463/14365/21).

Судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

У постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на російську федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки "вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН". Зокрема, Верховний Суд зазначив, що "такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача".

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Згідно з частиною першою статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Крім того, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень у геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засудила військову агресію російської федерації проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, у тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Проте, станом на час розгляду цієї справи російська федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16.03.2022, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.

Враховуючи те, що: предметом позову у цій справі є відшкодування збитків, завданих збройною агресією російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН, суд дійшов висновку, що судовий імунітет російської федерації у цьому випадку на спірні правовідносини не поширюється.

Звернення Підприємства до українського суду наразі є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто не заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21, від 12.10.2022 у справі № 463/14366/21.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог Підприємства про відшкодування збитків, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді цього спору є матеріальний закон України.

Згідно з Положенням про міністерство юстиції російської федерації, яке затверджено указом президента від 13 жовтня 2004 року № 1313, основними завданнями Міністерства юстиції російської федерації є, зокрема, забезпечення в межах своїх повноважень представництва і захисту інтересів російської федерації в судах іноземних держав і міжнародних судових (арбітражних) органах, включаючи Європейський Суд з прав людини і Суд Євразійського економічного розвитку.

За таких обставин, Міністерство юстиції російської федерації у цьому випадку є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження щодо представництва і захисту інтересів російської федерації в межах цього спору.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також у статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Згідно з частиною третьою статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 ГК України).

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 було затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, починаючи з 19.02.2014.

Згідно з пунктом 5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації, які є додатком до вказаного вище порядку, оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи. Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

До матеріалі справи долучено висновок експерта від 12.07.2024 № 378, що підтверджують розмір матеріальної шкоди, яка була завдана позивачу відповідачем.

Оскільки Підприємством доведено та підтверджено наявність всіх елементів складу господарського правопорушення належними, достовірними, допустимими та вірогідними доказами, то позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи подані докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, позов слід задовольнити повністю.

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача у розмірі 42 497,10 грн.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з російської федерації в особі Міністерства Юстиції російської федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, 14, код ) на користь Приватного підприємства «Астарта Агро» (вул. Троїцька, буд. 27, Запоріжжя, Запорізька область, 69063, код 35547282) 96 843 (дев`яносто шість тисяч вісімсот сорок три) доларів США 26 центів.

3. Стягнути з російської федерації в особі Міністерства Юстиції російської федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, 14, код ) на користь Державної судової адміністрації України (00020, м. Київ, вул. Липська, 18/5, код 26255795) 42 497 (сорок дві тисячі чотириста дев`яносто сім) грн 10 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.08.2025.

Суддя О.Г. Удалова