ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2025 р. Справа№910/15877/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 23.06.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025

у справі №910/15877/24 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М2 Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011»

про стягнення 1 145 687,75 грн

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «М2 Україна»

про визнання факту розірвання договору поставки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» (позивач за первісним позовом / відповідач за зустрічним позовом, далі по тексу - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» (позивач за зустрічним позовом / відповідач за первісним позовом, далі по тексу - відповідач) про стягнення 1 145 687, 75 грн, з яких 681 045, 00 грн основана заборгованість, 282 387, 15 грн інфляційні втрати, 56 370, 28 грн 3 % річних та 125 766, 32 грн пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору поставки №324 від 26.01.2021 в частині своєчасної оплати поставленого позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом товару, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість, яку позивач просив суд стягнути з відповідача за первісним позовом.

У процесі розгляду справи судом першої інстанції на стадії підготовчого провадження Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» (позивач за зустрічним позовом / відповідач за первісним позовом) подало до Господарського суду міста Києва зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» (позивач за первісним позовом / відповідач за зустрічним позовом) про визнання факту розірвання договору поставки №324 від 26.01.2021 з 11.02.2022.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що позивач за первісним позовом не виконав свої зобов`язання за договором поставки №324 від 26.01.2021 та не передав покупцю технічний паспорт на товар, а тому відповідач своїм листом від 11.02.2022 №1102/22-1 повідомив про відмову від договору поставки №324 від 26.11.2021.

На думку відповідача, господарські зобов`язання між Товариством з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» були припинені односторонньою відмовою від договору поставки №324 від 26.11.2021.

Господарський суд міста Києва рішенням від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 первісний позов задовольнив частково; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптова Мережа 2011" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "М2 Україна" 681 045,00 грн основного боргу, 282 387,15 грн втрат від інфляції, 56 370, 28 грн 3% річних, 118 934,09 грн пені, 13 664,84 грн судового збору; в іншій частині позову відмовив; у задоволенні зустрічного позову відмовив в повному обсязі.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції встановив, що під час розгляду даної справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» не надало суду доказів надіслання листів від 24.01.2022 №2401/22-3 (про невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» своїх зобов`язань) та від 11.02.2022 №1102/22-1 (про односторонню відмову від договору).

Також суд вказав, що умовами розділу 9 укладеного договору поставки не передбачено підстав для односторонньої відмови від договору.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» про визнання факту розірвання договору поставки від 26.11.2021 №324 з 11.02.2022.

Крім того, зважаючи, що під час розгляду даної справи відповідачем не надано доказів оплати товару, суд вважав обґрунтованою вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» про стягнення 681 045,00 грн основної заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд першої інстанції встановив його правильність та відповідність нормам чинного законодавства. Водночас, суд не погодився з визначеним позивачем початковим періодом для нарахування пені, оскільки, як погоджено сторонами в договорі, пеня нараховується за прострочення оплати Товару більше, ніж на 10 (десять) календарних днів, таким чином, нарахування мало здійснюватись після спливу такого строку. Здійснивши власний розрахунок суми пені, суд зазначив, що пеня становить 118 934,09 грн. За таких обставин, у вимозі про стягнення з відповідача пені в розмірі 6 832,23 грн суд відмовив.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом при ухвалені оскаржуваного рішення не прийнято до уваги той факт, що відповідач в своєму відзиві на позовну заяву просив зменшити розмір пені на 90 % у разі задоволення первісного позову. Також відповідач вказав, що постачальником не було виконано свої зобов`язання у повному обсязі, а саме, технічне завдання покупцем не узгоджене, монтажні роботи та інструктаж персоналу покупця не виконано, технічну документацію на товар, постачальником покупцю не передано, а тому договір є розірваним в односторонньому порядку.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржник у встановлений строк усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та доказів сплати судового збору.

Скаржник в апеляційній скарзі просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24. Клопотання скаржника мотивоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення складено 16.05.2025, копія якого доставлена до електронного кабінету скаржника 16.05.2025 о 19 год. 22 хв.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження є поважними, клопотання скаржника про поновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 є таким, що підлягає задоволенню, оскільки скаржник звернувся до суду в межах 20 денного строку з дня вручення оскаржуваного рішення.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.07.2025 задовольнив клопотання та поновив Товариству з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24; відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24; зупинив дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 на час апеляційного провадження.; розгляд апеляційної скарги призначив у судовому засіданні на 05.08.2025 на 13 год. 00 хв.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що твердження відповідача викладені в апеляційній скарзі, не відповідають дійсності, оскільки єдиним документом, що підтверджує поставку товару, монтаж, пусконалагоджувальні роботи та інструктаж за умовами Договору є лише видаткова накладна. Видаткова накладна, за умовами договору, підписується тільки після доставки Товару за погодженою адресою, перевірки кількості, комплектації Покупцем (скаржником/відповідачем), монтажу та пусконалагоджувальних робіт, а також проведення інструктажу Постачальником (позивачем).

Також, позивач заперечує направлення скаржником та отримання позивачем листів на які посилається відповідач. При цьому, позивачем наголошено, що жодних доказів направлення таких листів (квитанції, чеки, накладні) позивачу або отримання таких листів позивачем (відмітки про отримання) скаржник не надав. Крім того, позивач наголосив, що за умовами договору скаржник не наділений правом розірвати договір в односторонньому порядку (відмовитись від договору).

Представник позивача у судовому засіданні 05.08.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 залишити без змін.

У судовому засіданні 05.08.2025 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог та задоволенні зустрічних позовних вимог.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» (Покупець) укладений договір поставки №324 (далі - Договір) за умовами якого, Постачальник зобов`язується передати, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах даного Договору рекламні конструкції типу «Світлодіодні графічні екрани» з пристроєм управління у комплекті (надалі - Товар). Комплектність Товару узгоджується Сторонами в специфікаціях, що є Додатками до Договору( п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору Постачальник зобов`язується відвантажити Товар протягом 45 (сорока п`яти) календарних днів з моменту отримання передоплати та підписання Технічного завдання, якщо Сторони не погодять інший строк у відповідному Додатку (Специфікації). Здача-приймання Товару здійснюється після монтажу Виконавцем Товару у місці, що вказано в Специфікації (надалі - Місце встановлення Товару).

Пунктом 2.2. Договору визначено, що моментом передачі Товару за Договором є складання Сторонами акту приймання-передачі Товару або Видаткової накладної.

За умовами Додатку №1 від 26.11.2021 (Специфікації) разом сума за цим Додатком становить 1 297 229 грн. 00 коп.

Покупець зобов`язується здійснити оплату в розмірі 30% від суми Додатку протягом 7 (семи) календарних днів з моменту підписання Договору, оплату в розмірі 70% - протягом 4 (чотирьох) місяців, рівними частинами до 15 числа кожного місяця, починаючи з моменту відвантаження Товару (п. 2 Специфікації).

Відповідно до п. 2.3 Договору доставка, монтаж та пусконалагоджувальні роботи Товару проводиться Постачальником. Вартість доставки і монтажу та пусконалагоджувальних робіт Товару включена в вартість Товару та окремо Покупцем не сплачується.

Разом із Товаром Постачальник зобов`язується передати Покупцю всю технічну документацію до Товару та інструкцію по експлуатації Товару, а саме: паспорт на кожну конструкцію (п 5.7. Договору).

Товар приймається Покупцем на Місці встановлення Товару за адресою: м. Київ, проспект Генерала Ватутіна 2Т, після здійснення його монтажу та пусконалагоджувальних робіт (п. 5.1 Договору).

Пунктом 5.2. визначено, що за результатами приймання-передачі Товару відповідальними представниками Сторін підписується акт приймання-передачі Товару або Видаткова накладна, де зазначаються кількість і комплектація згідно специфікації (Додатки), а також кількісні невідповідності Товару умовам даного Договору, якщо такі мають місце бути.

Договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2022, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявить про його припинення, то Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік, подальша пролонгація здійснюється в такому ж порядку.

29.11.2021 позивачем за первісним позовом виставлено рахунок на оплату №507 на суму 1 297 229,00 грн.

30.11.2021 відповідач за первісним позовом здійснив часткову попередню оплату в розмірі 389 168,70 грн.

17.12.2021 сторонами підписана видаткова накладна №554, згідно з якою позивач поставив, а відповідач прийняв наступний товар: рекламна конструкція LED+0 (4мм х 8мм) (крок пікселя 10 мм) на загальну суму 1 297 229,00 грн.

17.01.2022 відповідач за первісним позовом здійснив часткову оплату у розмірі 227 015,30 грн.

Позивач, ураховуючи часткове невиконання відповідачем свого обов`язку за Договором щодо повної оплати за поставлений товар у розмірі 681 045,00 грн просив суд стягнути зазначену суму з відповідача за первісним позовом на його користь.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 3 статті 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частинами 1, 2, 6 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 267 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Договором може бути передбачений порядок поставки недоодержаної покупцем у встановлений строк кількості товарів (частина 1 статті 267 ГК України).

Згідно із частиною 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Згідно із статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За результатами приймання-передачі Товару відповідальними представниками Сторін підписується акт приймання-передачі Товару або Видаткова накладна, де зазначаються кількість і комплектація згідно специфікації (Додатки), а також кількісні невідповідності Товару умовам даного Договору, якщо такі мають місце бути (пункт 5.2 Договору).

На підтвердження передачі товару відповідачу, позивачем надано до суду видаткову накладну від 17.12.2021 №554 на суму 1 297 229, 00 грн, яка підписані зі сторони відповідача директором та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011».

Разом з Товаром Постачальник зобов?язується передати Покупцю всю технічну

документацію до Товару та інструкцію по експлуатації Товару, а саме: паспорт на кожну конструкцію (п. 5.7 Договору).

Відповідач зазначає, що постачальником не було виконано свої зобов`язання у повному обсязі, а саме, технічне завдання покупцем не узгоджене, монтажні роботи та інструктаж персоналу покупця не виконано, технічну документацію на товар, постачальником покупцю не передано.

Проте, з умов пункту 5.1. Договору вбачається, що товар приймається на місці встановлення товару після здійснення його монтажу та пусконалагоджувальних робіт.

Щодо доводів відповідача про невиконання інструктажу персоналу покупця та не передання технічної документації, суд апеляційної інстанції зазначає, що за умовами пункту 5.6. Договору, у разі не підписання Покупцем акту приймання-передачі Товару (Видаткової накладної) протягом 15 (п?ятнадцяти) робочих днів з моменту монтажу Товару і не пред`явлення вмотивованої відмови від підписання акту приймання-передачі Товару (Видаткової накладної), обов?язки Постачальника за Договором з поставки відповідної Товару вважаються виконаними належним чином і в повному обсязі, а також право власності на Товар переходить Покупцеві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не пред`являв вмотивовану відмову від підписання видаткової накладної від 17.12.2021 №554 протягом 15 робочих днів з моменту поставки товару через невиконання інструктажу персоналу покупця та не передання технічної документації. Крім того, підписав без претензій та без зауважень зазначену видаткову накладну.

Посилання відповідача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» направило на адресу постачальника лист від 24.01.2022 №2401/22-3, яким надало десятиденний строк для виконання його зобов`язань в повному обсязі щодо передачі покупцю паспорта на поставлений товар, а також проведення інструктажу персоналу покупця з експлуатації товару, суд апеляційної інстанції враховуючи заперечення позивача про отримання такого листа, відсутність в матеріалах справи доказів направлення зазначеного листа позивачу відхиляє, як не доведені.

Посилання відповідача на фотознімки даху приміщення, в якому 07.12.2024 сталось протікання дощу, через що, за посиланням відповідача, були знищені фінансово-господарські та інші документи ТОВ «Оптова мережа 2011», у зв`язку з чим відповідач не зміг надати суду докази направлення вказаних листів не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки дивним є те, що у підприємства збереглися листи, однак без доказів їх направлення. У сукупності з іншими обставинами, суд прийшов до висновку, що таким чином відповідач намагається уникнути від відповідальності, залишивши в себе товар за який повністю не розрахувався з позивачем.

Колегія суддів також враховує, що з наявних в матеріалах справи доказів слідує визнання відповідачем факту отримання товару за спірним договором (часткова оплата товару, включення операції з поставки товару до власного податкового кредиту).

За посилання відповідача у зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «М2 Україна» не виконало свої зобов`язання, відповідач своїм листом від 11.02.2022 вих. №1102/22-1 повідомив про відмову від договору поставки №324 від 26.11.2021.

Позивачем вказано, що зазначений лист він також не отримував, доказів направлення цього листа в матеріалах справи немає. Позивач звернув увагу, що у наданому відповідачем до суду листі, останнім не було запропоновано повернути товар, а також повернути частину оплачених коштів, що свідчить про те, що відповідач вважає, що будь-яке зобов`язання можна не виконувати, оскільки від нього можна відмовитись, коли інша сторона подасть до суду позов.

Щодо зустрічної позовної вимоги відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Згідно із статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

За загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 та постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №922/3248/18, від 22.10.2019 у справі №922/3293/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі).

Відтак за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. При цьому одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Статтею 188 ГК України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Суд першої інстанції врахував, що умовами розділу 9 укладеного договору поставки не передбачено підстав для односторонньої відмови від договору.

Договір може бути розірваний за згодою сторін, а також у випадках передбачених чинним законодавством (пункт 9.2. Договору).

Кожна із сторін має право розірвати Договорів шляхом надіслання іншій стороні повідомлення за 30 днів до передбачуваної дати розірвання Договору (пункт 9.3. Договору).

У наданому відповідачем листі не вказано передбачуваної дати розірвання договору, а також не надано суду доказів направлення листа від 11.02.2022 №1102/22-1.

При цьому згідно пункту 9.4. Договору будь-які які угоди сторін щодо зміни та або/доповнення умов договору, а також його розірвання, мають силу в тому випадку, якщо вони оформлені в письмовому вигляді, підписані сторонами та скріплені печатками сторін, чого сторонами не було зроблено.

Отже, вимога відповідача про визнання факту розірвання договору поставки є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в її задоволенні.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 наведеної норми).

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, які розраховані позивачем з десятого дня після підписання між сторонами кожної з видаткових накладних до 16.09.2024 (по кожному періоду), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а відтак заявлені до стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За приписами частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.4. Договору за прострочення оплати Товару більше, ніж на 10 (десять) календарних днів, Покупець (Відповідач) сплачує Постачальнику (Позивачу) пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, частини 1 статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновки щодо застосування часини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, викладені у постановах Верховного Суду від 20.12.2023 у справі №910/1039/23, від 16.11.2023 у справі № 916/3232/22, від 02.11.2022 у справі №910/14591/21, від 01.08.2019 у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 у справі №923/142/19 та постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки та вказують на наявність у суду дискреційного права зменшити розмір штрафних санкцій.

Питання про зменшення штрафних санкцій може по-різному вирішуватися судами в залежності від тих фактичних обставин, які встановлені судом у кожній конкретній справі (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки). Необхідно також зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені та штрафу.

Верховний Суд неодноразово відзначав, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст та умови конкретних правовідносин, наявність/відсутність наданих сторонами доказів у сукупності, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини 3 статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку, передбаченому статтями 86, 210, 237 ГПК України.

Не зменшення судом першої інстанції розміру нарахованої судом першої інстанції на 90 % пені, не свідчить про наявність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд першої інстанції не погодився з його обґрунтованістю, оскільки позивачем не враховано законодавчо встановленого обмеження на нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (пеня нарахована в розмірі 0,1%, що є більшим від подвійної облікової ставки НБУ).

Крім того, суд не погодився з визначеним позивачем початковим періодом для нарахування пені, оскільки, як погоджено сторонами в договорі, пеня нараховується за прострочення оплати Товару більше, ніж на 10 (десять) календарних днів, таким чином, нарахування мало здійснюватись після спливу такого строку.

Здійснивши власний розрахунок суми пені, суд зазначив, що пеня становить 118 934,09 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам учасників справи із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова мережа 2011» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі №910/15877/24.

4. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

5. Матеріали справи №910/15877/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 11.08.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова