ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/2611/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О. В. - головуючого, Білоуса В. В., Погребняка В. Я.,

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

розглянув касаційну скаргу Приватного підприємства "КСД БУД"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду (головуючий - Колоколов С. І., судді: Діброва Г. І., Савицький Я. Ф.) від 22.05.2025

за позовом Арбітражного керуючого Литвиненка Сергія Сергійовича

до Приватного підприємства "Кристал-П"

Приватного підприємства "КСД БУД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання договору недійсним, витребування майна, відновлення запису про державну реєстрацію права власності.

Учасники справи:

представник позивача - арбітражний керуючий Литвиненко С. С., особисто;

представник відповідача-1 - не з`явився;

представник відповідача-2 - Сонько В. В., адвокат;

представник третьої особи (боржника) - Михайленко В.В., адвокат (поза межами приміщення суду - не приєдналась до відеоконференції на початку та під час судового засідання).

1. Короткий зміст вимог

1.1. 07.09.2023 Господарський суд Одеської області ухвалив про відкриття провадження у справі № 916/3630/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" (далі - Боржник) за його заявою за правилами Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), введення процедури розпорядження майном Боржника та призначення розпорядником майна Боржника арбітражного керуючого Литвиненка С. С. тощо.

1.2. 11.06.2024 арбітражний керуючий Литвиненко С. С. (далі - Позивач) подав позов про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.07.2020 (далі - Договір), укладеного між Приватним підприємством "Кристал-П" (далі - Відповідач 1) та Приватним підприємством "КСД-БУД" (далі - Відповідач 2) про відчуження на користь Відповідача 2 адміністративно-складського комплексу, який в цілому складається з: адміністративно-побутової будівлі літ. А загальною площею 201 кв.м, склад літ. Б загальною площею 83 кв.м, склад літ. Д загальною площею 445,3 кв.м, адміністративно-офісна будівля літ. Е загальною площею 900,4 кв.м, ворота № 1,3, огорожа № 4, вимощення І, що розташований за адресою: м. Херсон, вул. Хетагурова Кости, будинок 68 (далі - Нерухоме майно) на земельній ділянці площею 0,1743 га з кадастровим № :01:001:0596 (яка не є власністю продавця та використовується ним за договором оренди), посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ларічевою Н. А.;

- застосування наслідків недійсності правочину шляхом витребування з чужого незаконного володіння на користь Відповідача 1 Нерухомого майна;

- відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на Нерухоме майно.

1.3. Позов обґрунтований фраудаторним характером оспорюваного правочину з відчуження Нерухомого майна, вчиненого з метою уникнення Відповідачем 1 відповідальності цим майном за зобов`язаннями перед Боржником, оскільки: такий правочин вчинений після звернення Боржника до суду з позовом про стягнення з Відповідача 1 заборгованості за спожиту електроенергію, Договір укладений відповідачами як пов`язаними особами, оскільки укладений та підписаний від імені кожного із відповідачів особами, що є чоловіком та дружиною, відповідно, відчуження Нерухомого майна відбулось Відповідачем 1 на користь Відповідача 2 як заінтересованої особи.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1. 04.12.2024 Господарський суд Одеської області вирішив відмовити у задоволенні позову.

2.2. Судове рішення мотивоване відсутністю у розпорядника майна Боржника арбітражного керуючого Литвиненка С. С. повноважень у справі про банкрутство на стадії розпорядження майном звертатися з вимогами про визнання недійсним договору, укладеного між третіми особами, стороною якого Боржник не є, враховуючи також відсутність обставин припинення на стадії розпорядження майном повноважень керівника Боржника (його органу управління).

3. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

3.1. 22.05.2025 Південно-західний апеляційний господарський суд за результатами розгляду апеляційних скарг Боржника та Позивача постановив про їх часткове задоволення, часткове скасування рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2024 з викладенням його резолютивної частини в редакції, відповідно до якої позов був задоволений частково: Договір визнаний недійсним, у Відповідача-2 витребувано на користь Відповідача 1 Нерухоме майно, а у задоволенні решти позову відмовлено.

3.2. Судове рішення мотивоване:

- наділенням згідно з КУзПБ розпорядника майна, що звернувся у спірних правовідносинах в інтересах Боржника, який, в свою чергу, є заінтересованою особою та має право оспорювати Договір, правом на звернення до господарського суду з позовом щодо визнання недійсними правочинів, зокрема стороною яких боржник не є;

- фраудаторним характером оспорюваного правочину, вчиненим за Договором з метою уникнути Відповідачем 1 звернення стягнення на відчужене за ним Нерухоме майно у межах виконання зобов`язання перед Боржником зі сплати боргу;

- наявністю підстав для витребування Нерухомого майна у межах реституції за недійсним правочином;

- відсутністю підстав для задоволення вимог в іншій частині, оскільки вимога про відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності не є належним способом захисту у спірних правовідносинах.

При цьому суд відхилив аргументи про реалізацію Нерухомого майна для задоволення наявної у Відповідача 1 кредиторської заборгованості, оскільки не було надано доказів ані відповідної заборгованості, ані її погашення за рахунок коштів, отриманих від продажу Нерухомого майна; а також суд зазначив, що позовна давність у спірних правовідносинах не спливла через те, що її перебіг зупиняється на строк дії воєнного стану.

4. Встановлені судами обставини

4.1. Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 27.05.2020 відкрито провадження у справі № 923/486/20 за позовом Боржника до Відповідача 1.

08.12.2020 у такій справі ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 у справі № 923/486/20 за позовом Боржника до Відповідача 1 скасовано рішення Господарського суду Херсонської області від 08.12.2020 та задоволено у повному обсязі позовні вимоги про стягнення з Відповідача 1 на користь Боржника заборгованості за договором у сумі 1 464 549 грн 26 коп., 8 283 грн 11 коп. 3% річних та 68 590 грн 10 коп. пені.

4.2. 07.07.2020 Відповідач 1 (як продавець) в особі директора підприємства ОСОБА_2 уклав Договір купівлі-продажу з Відповідачем 2 (як покупцем) в особі директора ОСОБА_1, за умовами якого Відповідач 1 передав у власність Відповідачу 2 Нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці площею 0,1743 га з кадастровим № :01:001:0596 (яка не є власністю продавця та використовується ним за договором оренди).

Балансова вартість майна згідно з пунктом 2.2. Договору 1 243 500 грн 00 коп.

4.3. 04.06.2024 адвокат Михайленко Валерія Володимирівна направила на адресу Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Херсонській області адвокатський запит з проханням надати інформацію щодо складання актового запису про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Листом від 06.06.2024 Мін`юст надав відповідь, в якій зазначено, що при перевірці відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено запис про шлюб на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений 27.12.2018 № 1553 Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану.

4.4. Згідно з інформацією про виконавче провадження № 67229633, відкритого на підставі наказу від 14.09.2021 № 923/486/20, виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з невиявленням у боржника майна та коштів на рахунках. Вказана обставина не заперечується сторонами.

5. Короткий зміст вимог касаційної скарги

5.1. 11.06.2025 Відповідач 2 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2024.

6. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6.1. Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі є положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки цей суд неправильно застосував норму частини дев`ятої статті 44 КУзПБ, розширивши повноваження арбітражного керуючого на стадії процедури розпорядження майном щодо визнання недійсними правочинів, укладених між третіми особами, в яких боржник не є стороною, не врахувавши положення частини другої статті 10, частин десятої, одинадцятої статті 44 цього Кодексу, тоді як відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання наявності у розпорядника майна повноважень на подання до господарського суду поза межами справи про банкрутство позову щодо визнання недійсними правочинів, укладених між третіми особами, в яких боржник не є стороною, та застосування наслідків недійсності таких правочинів.

6.2. Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі також є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки цей суд порушив норми статті 44 КУзПБ та статей 203, 215, 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 27.02.2020 у справі № 922/1134/17, від 23.11.2022 у cправі № 918/1174/20 (918/559/21), відповідно до яких: законодавець чітко визначив повноваження розпорядника майна щодо звернення з вимогою про визнання недійсними угод (правочинів), укладених боржником; законом визначена заборона розпоряднику майна втручатися в оперативно-господарську діяльність боржника, що означає відсутність у розпорядника майна повноважень щодо заявлення вимог віндикаційного характеру, оскільки на стадії розпорядження майном існують органи управління боржником, утворені відповідно до його установчих документів, до повноваження яких віднесено здійснення оперативно-господарської діяльності боржника, частиною якої є звернення до суду з вимогами про повернення боржнику його майна. При цьому скаржник зауважив, що право витребувати майно за статтею 388 ЦК України належить лише власнику майна, тоді як у спірних правовідносинах Боржник, в інтересах якого звернувся розпорядник майна, не є власником майна і спірне майно витребувано на користь одного із відповідачів, а не Позивача.

Також скаржник зазначив про безпідставність висновків апеляційного суду про наявність ознак фраудаторного у оспорюваного правочину за наявності доказів реального виконання умов Договору, а саме здійснення оплати Відповідачем 2 на користь Відповідача 1 вартості за Договором (платіжне доручення ПАТ "УКРГАЗБАНК" № 2 від 22.07.2020), а також оскільки Відповідач 2 неодноразово у відзивах повідомляв про неможливість надання доказів на підтвердження кредиторської заборгованості у Відповідача 1 на час укладення оспорюваного Договору 07.07.2020, оскільки у цієї юридичної особи змінився власник, який в період окупації міста Херсона, в якому він проживав, виїхав за межі України і зв`язок з ним відсутній.

7. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

7.1. Боржник у відзиві на касаційну скаргу заперечує викладені в ній аргументи з підстав, що загалом аналогічні мотивам в оскаржуваній постанові, наголошуючи на тому, що розпорядник майна Боржник наділений правом на звернення до суду з позовом про недійсність правочину між третіми особами з метою захисту інтересів Боржника, а апеляційний суд в оскаржуваній постанові чітко визначив критерії фраудаторності Договору.

8. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

Щодо правочину, вчиненого на шкоду

8.1. Суди встановили, що:

- предметом спору у цій справі за вимогами Позивача є правочин, стороною якого Позивач не є, за укладеним між відповідачами договором купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна;

- а підставою - захист права Боржника у справі про банкрутство (в інтересах якого звернувся розпорядник майна) на задоволення своїх грошових вимог з метою наповнення власної ліквідаційної маси, а саме права на отримання відповідної дебіторської заборгованості від Відповідача-1, що відчужив в період існування цієї заборгованості та вирішення в суді спору про її стягнення, єдине наявне в нього майно, за рахунок якого, зокрема у межах виконавчого провадження, могли бути, однак не були задоволені відповідні грошові вимоги Боржника.

У зв`язку з цим Суд звертається до правил та підстав звернення із відповідними вимогами, розгляду та вирішення судом спорів про недійсність правочинів, вчинених на шкоду боржнику.

8.2. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених способів захисту цивільних прав та інтересів згідно зі статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Правила та підстави недійсності правочинів регламентовані положеннями ЦК України та ГК України. Зокрема, статтею 215 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо недійсності правочину, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

8.3. Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19(910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.

З наведеного слідує, що ЦК України наділяє правом оспорювати правочин не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

8.4. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17).

8.5. Водночас, крім наведених в статті 215 ЦК України та ГК України загальних вимог щодо недійсності правочину (пункт 8.2) спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними: стаття 42 КУзПБ, частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження" тощо.

У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

8.6. Наразі вже сформована усталена судова практика про можливість оскарження правочину, вчиненого з метою завдання шкоди (фраудаторного правочину), особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан, з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

8.7. У зв`язку із цим однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

8.8. При цьому позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини третьої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У цьому висновку Суд звертається до правової позиці Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).

8.9. Враховуючи викладене та встановлені судами обставини, а саме:

- наявність у Відповідача 1 перед Боржником до вчинення оспорюваного правочину та відчуження Нерухомого майна боргу зі сплати за електроенергію, про що ухвалене рішення у справі № 923/486/20 про стягнення відповідної заборгованості та нарахованих на неї інших платежів (пункт 4.1);

- вчинення оспорюваного правочину у липні 2020 року після звернення Боржника у травні 2020 року із позовом у справі № 923/486/20 (про стягнення боргу) (пункт 4.1);

- укладення оспорюваного Договору між заінтересованими особами у зв`язку з укладенням цієї угоди з боку Відповідачів 1, 2 особами, пов`язаними між собою родинними зв`язками, а саме чоловіком та дружиною (пункти 4.2, 4.3);

- неможливості виконання судового рішення у справі № 923/486/20 у межах відповідного виконавчого провадження саме через обставини невиявлення у боржника (Відповідача 1) майна та коштів на рахунках, що зумовило повернення без виконання виконавчого документа у межах виконавчого провадження № 67229633, відкритого на підставі наказу від 14.09.2021 № 923/486/20, і не заперечення сторонами цієї обставини (пункт 4.4);

Суд погоджується з висновками апеляційного суду про фраудаторний характер оспорюваного правочину, вчиненого за Договором на шкоду Боржнику з метою уникнути Відповідачем 1 звернення стягнення на відчужене за Договором Нерухоме майно у межах виконання (зокрема у виконавчому провадженн), зобов`язання перед Боржником зі сплати боргу. А тому Суд погоджується і з висновками про наявність та доведення підстав для визнання недійсним оспорюваного Договору і витребування Нерухомого майна у Відповідача-2 на користь Відповідача 1 в порядку реституції за недійсним правочином із задоволенням позовних вимог у відповідній частині та скасуванням протилежного рішення місцевого суду у цій частині.

Дійшовши цього висновку, Суд погоджується з аналогічними аргументами Боржника у відзиві на касаційну скаргу (пункт 7.1) та відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункт 6.2).

8.10. При цьому, відхиляючи аргументи скаржника (пункт 6.2), в яких він зазначає про неврахуванням апеляційним судом висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах від 27.02.2020 у справі № 922/1134/17, від 23.11.2022 у cправі № 918/1174/20 (918/559/21), Суд зазначає, що висновки у зазначених рішеннях сформульовані Верховним Судом не у подібних правовідносинах (нерелевантна судова практика). Так, на відміну від правовідносин, що були предметом розгляду та врегулювання згідно із зазначеними судовими рішеннями, між тим в цій справі вирішувався спір не про право Боржника на майно, що було предметом відповідного спору, а про його похідний інтерес щодо такого майна. Зокрема, у цій справі вирішувався спір про відновлення права Боржника отримати можливість задоволення своїх вимог за рахунок відчуженого за оспорюваним Договором Нерухомого майна Відповідача 1 шляхом відновлення правового зв`язку Відповідача 1 з таким майном. Недійсність Договору та застосовані через його недійсність наслідки у вигляді реституції, застосування якої вимагав Позивач, відновлює зазначений правовий зв`язок Відповідача 1 з Нерухомим майном, а відповідно і його спроможність як дебітора Боржника відповідати Нерухомим майном за зобов`язаннями перед Боржником, у зв`язку з чим Боржник отримає захист свого права шляхом реалізації можливості наповнити відповідними активами ліквідаційну масу у справі про банкрутство з метою задоволення визнаних у справі про банкрутство вимог кредиторів.

У цьому висновку Суд виходить з визначених статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання рішень, серед яких законодавець передбачив і звернення стягнення на майно (майнові права), боржника, та визначеного статтею 48 цього Закону порядку звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

8.11. Суд також відхиляє аргументи скаржника (пункт 6.2) в тій частині, в якій скаржник зазначає про неправильне застосування судами положень статі 388 ЦК України, згідно з якою право на витребування майна належить лише власнику майна, яким Боржник у спірних правовідносинах не є, а спірне майно витребувано на користь одного із відповідачів, а не Позивача (Боржника), у зв`язку з чим Суд зазначає про неспроможність зазначеного аргументу з огляду на таке. Нерухоме майно за оспорюваним правочином витребовувалось згідно із судовим рішенням за вимогою Позивача не за правилами захисту прав власника на відповідне майно (статті 387, 388 ЦК України, коли відповідне право має лише власник), а в порядку реституції статті 216 ЦК України (застосування наслідків недійсності правочину), вимогу про застосування яких заявив Позивач (пункт 1.2) та яка застосовується у спорах про недійсність правочину за наслідками ухвалення судового рішення про його недійсність в силу закону, незалежно від того, хто оспорює договір: сторона чи не сторона договору - заінтересована особа.

8.12. Крім викладеного, відхиляючи аргументи скаржника (пункт 6.1) про неправильне застосування апеляційним судом, на противагу скасованого ним рішення суду першої інстанції, норми частини дев`ятої статті 44 КУзПБ з розширенням апеляційним судом повноважень арбітражного керуючого на стадії процедури розпорядження майном щодо визнання недійсними правочинів, укладених між третіми особами, в яких боржник не є стороною, Суд зазначає про таке.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2024 у справі № 910/2207/24, з посиланням на правову позицію Верховного Суду щодо застосування частини дев`ятої статті 44 КУзПБ, викладену в постанові від 27.02.2024 у справі № 910/15043/21 (910/13122/22), зазначив, що норму дев`ятої статті 44 КУзПБ слід розуміти таким чином, що розпорядник майна вправі звертатися до господарського суду з вимогами щодо визнання недійсними правочинів, поєднуючи їх з вимогами про стягнення коштів або про витребування майна з володіння відповідача. При цьому розпорядник майна не має ні власного права, яке стосується правочину боржника чи майна, ні власного інтересу у визнанні правочину недійсним і витребуванні майна (у тому числі похідного). Отже, розпорядник майна у судовому процесі діє як законний процесуальний представник боржника. При цьому за аналогією закону слід застосовувати відповідні положення статей 55, 57 ГПК України.

У зазначеному висновку Верховний Суд, в свою чергу, послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, сформульовану у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 154), згідно з якою у разі, якщо на виконання спірного правочину товариством сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 ЦК України).

При цьому Суд наголошує, що аналіз зазначених норм КУзПБ свідчить про те, що з моменту призначення арбітражного керуючого ухвалою суду розпорядником майна боржника, зазначена особа зобов`язана здійснювати дії, передбачені чинним законодавством, спрямовані на захист майна боржника (в тому числі грошових коштів та іншого майна, за рахунок якого здійснюватиметься погашення вимог кредиторів), а також така особа несе відповідальність у випадку неналежного виконання, або невиконання покладених на неї КУзПБ обов`язків.

8.13. Таким чином, апеляційний суд, дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог: визнання недійсним Договору між відповідачами за вимогами Позивача у цій справі, витребування від Відповідача 2 на користь Відповідача 1 за правилами реституції відчуженого Нерухомого майна та скасувавши протилежне у відповідній частині рішення суду першої інстанції, ухвалив правильне та обґрунтоване рішення, через що відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, висновки в якій зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи, тоді як скаржник не довів порушення цим судом норм матеріального і процесуального права та не спростував відповідних висновків.

8.14. У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України, оскільки заявлені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.

8.15. Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваного судового рішення, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "КСД БУД" залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2025 у справі № 916/2611/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді В. В. Білоус

В. Я. Погребняк