ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/21840/14 (910/3914/24)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О. В. - головуючого, Білоуса В. В., Погребняка В. Я.,

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

розглянув касаційну скаргу голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Сеніко"

на постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий -Доманська М. Л., судді: Пантелієнко В. О., Сотніков С. В.) від 30.04.2025

за позовом Національного банку України

до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Сеніко"

про визнання дій протиправними та стягнення коштів

у межах справи за заявою боржника Приватного акціонерного товариства "Сеніко"

про визнання банкрутом.

Учасники справи:

представник позивача - Пасацька Віра, в порядку самопредставництва;

представник відповідача - Леонов К. Ю., адвокат.

1. Короткий зміст вимог

1.1. 21.10.2014 Господарський суд міста Києва ухвалив порушити провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Сеніко" (далі - Боржник) за особливостями, передбаченими статтею 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (порушення справи про банкрутство за рішенням власника боржника), ввести мораторій на задоволення вимог кредиторів тощо.

04.11.2014 Господарський суд міста Києва ухвалив визнати Боржника банкрутом, відкрити щодо нього ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатором банкрута голову ліквідаційної комісії Боржника - Гусара Івана Олексійовича. 10.03.2015 Господарський суд міста Києва ухвалив, зокрема, внести окремо до реєстру вимог кредиторів вимоги Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області на суму 66 000 000 грн 00 коп. як такі, що забезпечені заставою майна Боржника.

1.2. 01.04.2024 Національний банк України (далі - Позивач, Нацбанк) звернувся з позовом до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Сеніко" (далі - Відповідач), та просив визнати протиправними дії Відповідача щодо неперерахування Позивачу 2 705 612 грн 80 коп. від продажу заставного майна (майнового комплексу площею 5 765,90 кв. м, що розташований в місті Києві по вул. Зрошувальна, 19, далі - Нерухоме майно), переданого Боржником в заставу Нацбанку (Позивачу), та стягнути з Відповідача на користь Позивача 2 705 612 грн 80 коп.

1.3. Позов обґрунтований завданням Позивачу шкоди на спірну суму неправомірними діями ліквідатора Боржника - Гусара І. О., з розпорядження частиною суми коштів у заявленому розмірі, отриманих в процедурі банкрутства від реалізації нерухомого майна, переданого в Боржником в заставу Позивачу як кредитору, оскільки Відповідач замість того, що перерахувати Позивачу як кредитору та заставодержателю залишок суми коштів, отриманих від продажу переданого в заставу майна Боржника, між тим за відсутності підстав та без погодження з Позивачем перерахував ці кошти іншим особам на оплату:

- послуг з охорони майна Боржника за договором, на укладення якого відсутня згода кредиторів та у висновку експертизи якого зазначено про невідповідність дати в договорі реальному часу його підписання через штучне зістарювання документу, а також за відсутності доказів на підтвердження вартості таких послуг, а саме за відсутності оригіналу додаткової угоди до зазначеного договору, який не був наданий ні на вимогу суду, ні експертів;

- на оплату грошової винагороди ліквідатору Боржника (Відповідачу) за відсутності затвердження кредиторами щомісячного розміру грошової винагороди ліквідатору у цій справі, витрат, понесених ним у ліквідаційній процедурі, однак без погодження цієї дії з Позивачем;

- а також на оплату послуг з незалежної оцінки майна Боржника, винагороди організатора аукціону, послуг з обслуговування ліквідаційного рахунку та інших витрат.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1. 30.09.2024 Господарський суд міста Києва вирішив відмовити у задоволенні позову.

2.2. Судове рішення мотивоване відсутністю підстав для стягнення спірної суми як шкоди, завданої Відповідачем, оскільки Позивач як кредитор не був позбавлений права звернутися зі скаргою на дії ліквідатора Боржника, вимагаючи від ліквідатора вжити заходи з наповнення ліквідаційної маси Боржника шляхом повернення неправильно розподіленої, на думку Позивача, суми коштів, тоді як між сторонами відсутній правовий зв`язок, який би дозволяв Позивачу як кредитору задовольнити свої вимоги за рахунок коштів ліквідатора Боржника.

Також суд зазначив, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, допускалось направлення коштів, отриманих від продажу заставного майна Боржника, на сплату грошової винагороди арбітражному керуючому, на погашення пов`язаних з продажем такого майна витрат, які і щодо продажу, і щодо збереження майна на момент отримання коштів від продажу вже існували, а тому були відсутні підстави для погодження їх складу ліквідатором Боржника із забезпеченим кредитором.

3. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

3.1. 30.04.2025 Північний апеляційний господарський суд постановив: скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 та ухвалити нове рішення, яким: визнав протиправними дії Відповідача щодо неперерахування Позивачу коштів від продажу заставного майна в сумі 2 705 612 грн 80 коп. та стягнув з Відповідача на користь Позивача завдану шкоду в сумі 2 705 612 грн 80 коп. та судові витрати.

3.2. Судове рішення мотивоване збитками на спірну суму, завданими Позивачу протиправною поведінкою Відповідача, яка полягає у неперерахуванні Позивачу як забезпеченому кредитору коштів від продажу заставного майна на спірну суму, оскільки ці кошти розподілені Відповідачем без дотримання вимог КУзПБ (що підлягав застосуванню з огляду на те, що заперечуваний Позивачем розподіл коштів відбувався після набрання чинності цим Кодексом), а саме за власним розсудом Відповідача, за відсутності для цього правових підстав, так як склад і розмір витрат на збереження та продаж заставного майна мають погоджуватись із Позивачем як забезпеченим кредитором, а сплаті винагороди арбітражного керуючого та його витрат у ліквідаційній процедурі мають передувати схвалення їх розміру та складу забезпеченим кредитором та затвердження судом, що не мало місце у спірних правовідносинах.

4. Встановлені судами обставини

4.1. Господарський суд міста Києва 04.11.2014 постановив визнати Боржника банкрутом та відкрити щодо нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначити голову ліквідаційної комісії Гусара І. О.

4.2. 10.03.2015 Господарський суд міста Києва ухвалив внести кредиторські вимоги Нацбанку в сумі 66 000 000 грн 00 коп. окремо до реєстру вимог кредиторів як такі, що забезпечені заставою майна Боржника, а саме: майновим комплексом площею 5 765,90 кв. м., який розташований за адресою: вул. Зрошувальна, 19, м. Київ (далі - Нерухоме майно).

4.3. На сайті Вищого господарського суду України опубліковано повідомлення, що організатор аукціону Товарна Біржа "Київська Універсальна" провів другий повторний аукціон з продажу майна банкрута, лоту №1, призначений на 10.12.2018 за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Олеся Гончара, буд. 5, оф.2, відповідно до якого, лот №1 реалізовано за ціною в 7 725 612 грн (сім мільйонів сімсот двадцять п`ять тисяч шістсот дванадцять гривень) 80 коп., без ПДВ.

4.4. Позивач звертався з листами від 15.01.2019 № 12-0007/2413, від 27.02.2019 № 63-0008/11087, від 25.04.2019 № 63-0008/22838 та від 29.10.2019 № 63-0008/56361 до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Боржника, щодо перерахування коштів від реалізації нерухомого майна.

4.5. Голова ліквідаційної комісії Гусар Іван Олексійович, що здійснює повноваження ліквідатора Боржника, у наданих Позивачу відповідях від 28.01.2019, від 14.03.2019, від 30.05.2019 зазначив про передчасність перерахування коштів у зв`язку з оскарженням ТОВ "ЮК "ЮР-ФАКТОР" результатів аукціону, за результатом розгляду якого суди усіх інстанцій відмовили у задоволенні позову, а рішення набрало законної сили 07.10.2019 з ухваленням судового рішення у даній справі Північним апеляційним господарським судом.

4.6. З коштів, отриманих від продажу Нерухомого майна Боржника 7 725 612 грн 80 коп., ліквідатор Боржника перерахував Позивачу в рахунок часткового задоволення кредиторських вимог кошти на загальну суму 5 020 000 грн 00 коп. (17.12.2019 у сумі 3 500 000 грн 00 коп. та 06.03.2020 - у сумі 1 520 000 грн 00 коп.).

Решта коштів у сумі 2 705 612 грн 80 коп. не були перераховані Позивачу та розподілені Відповідачем наступним чином:

- виплата основної грошової винагороди ліквідатору Боржника за період з 04.11.2014 до 13.03.2020 - 382 885 грн 87 коп.;

- оплата послуг з проведення незалежної оцінки майна на підставі договорів від 10.09.2015 та від 01.09.2016, укладених з суб`єктом оціночної діяльності ПП "М.С. Консалтинг" - 50 000 грн 00 коп.;

- винагорода організатору аукціону 695 305 грн 15 коп.

- оплата послуг з обслуговування ліквідаційного рахунку - 3 500 грн 00 коп.;

- оплата послуг з охорони майна Боржника на підставі договору від 01.06.2017, укладеного з ТОВ "Гарант Сіті Плюс" - 1 744 080 грн 00 коп.;

- інші витрати ліквідатора Боржника, понесені в ліквідаційній процедурі (отримання витягів, інформаційних довідок, послуги нотаріуса, вчинення реєстраційних дій, інше) - 5 559 грн 49 коп.

4.7. Під час розгляду скарги Нацбанку в межах справи № 910/21840/14 ліквідатор подав суду звіт про нарахування і виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат, через що Нацбанку стало відомо про існування договору № 14 від 01.06.2017 про надання послуг з охорони майна (далі - Договір про охорону) та додаткової угоди від 01.06.2017 до договору про надання послуг з охорони майна, що укладені між Боржником в особі ліквідатора Гусара І. О. та ТОВ "Гарант Сіті Плюс" в особі директора Гриняка О. А.

4.8. За Договором про охорону та Додатковою угодою від 01.06.2017 про надання послуг з охорони майна ліквідатор з коштів з реалізації Нерухомого майна, що перебувало в забезпеченні Нацбанку, перерахував ТОВ "Гарант Сіті Плюс" кошти на суму 1 744 080 грн 00 грн.

4.9. При проведенні призначеної судом комплексної фізико-хімічної почеркознавчої експертизи у цій справі експерти не вирішили питання в межах додаткової угоди від 01.06.2017 до Договору про охорону у зв`язку з відсутністю об`єкта дослідження - оригіналу додаткової угоди до Договору про охорону.

4.10. У матеріалах справи містяться платіжні доручення, які підтверджують нарахування та виплату голові ліквідаційної комісії грошової винагороди на загальну суму 397 899 грн 36 коп. без погодження з Нацбанком.

4.11. У матеріалах справи немає документів, які б підтверджували затвердження кредиторами щомісячного розміру грошової винагороди ліквідатору. Ухвалою суду в межах цієї справи розмір щомісячної грошової винагороди ліквідатору також не встановлювався.

5. Короткий зміст вимог касаційної скарги

5.1. 22.05.2025 ліквідатор Боржника - Гусар І. О. подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 залишити без змін.

6. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6.1. Згідно з аргументами, наведеними в касаційній скарзі, підставою для касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки апеляційний суд неправильно застосував статтю 1166 Цивільного кодексу України, статтю З ГПК України, статті 12, 30, 61, 64, 75 Кодексу України з процедур банкрутства та статті 42, 43, 44, 45, 49, 115 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах: від 14.02.2018 у справі № 927/1191/14, від 20.09.2018 у справі № 904/720/14, а також висновків Великої палати Верховного суду, які містяться у пунктах 57-71 постанови від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16; дійшовши неправильного висновку про застосування до спірних правовідносин положень КУзПБ, помилково виходив з моменту здійснення оспорюваних витрат ліквідатора Боржника, тоді як правильним є урахування Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" , чинного на момент виникнення відповідних витрат, та який не передбачав погодження із забезпеченим кредитором здійснених ліквідатором Боржника витрат, законність оплати яких Позивач заперечує.

6.2. За аргументами скаржника апеляційний суд безпідставно застосував статті 224, 225 Господарського кодексу України, тоді як між сторонами спірні правовідносини виникли не у зв`язку з господарськими правовідносинами.

7. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

7.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечує вимоги та обґрунтування, наведені в касаційній скарзі, з підстав, загалом аналогічних мотивам, викладеним в оскаржуваній постанові, наголосивши на виконанні апеляційним судом вказівок касаційного суду в рішенні за результатами провадження щодо розгляду заявленої Позивачем з тих самих підстав скарги на дії ліквідатора Боржника, на правильному застосуванні апеляційним судом положень чинного КУзПБ, а також на вільному тлумаченні скаржником необхідних для скаржника норм, без врахування того, що оплата винагороди та витрат ліквідатора здійснюється конкурсними кредиторами, а не забезпеченим кредитором.

8. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

Щодо відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями/бездіяльністю арбітражного керуючого

8.1. Предметом спору та розгляду у цій справі про банкрутство стала стверджувана Позивачем шкода, завдана йому діями Відповідача як головою ліквідаційної комісії Боржника (що виконує функції ліквідатора у цій справі) з розпорядження/розподілу коштів на спірну суму в 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від реалізації в процедурі банкрутства нерухомого майна Боржника, переданого Нацбанку в заставу.

8.2. Правовідносини щодо відшкодування збитків врегульовані, зокрема положеннями глави 25 "Відшкодування збитків у сфері господарювання" Господарського кодексу України (далі - ГК України) та глави 82 "Відшкодування шкоди" Розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

8.3. За загальним правилом про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди (збитків) - деліктну відповідальність, що визначено та випливає із положень статті 1166 ЦК України, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, а тому для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена, зокрема, в постановах від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19).

8.4. Положеннями статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Визначення категорії збитків наводиться також у частині другій статті 224 ГК України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (частина перша статті 225 ГК України).

8.5. Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У наведених висновках Суд звертається до сталої правової позиції, що неодноразово та послідовно викладалась, зокрема Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, а також Верховним Судом, зокрема в постановах: від 13.12.2018 у справі № 923/700/17, від 11.11.2019 у справі № 904/7601/17, від 12.11.2019 у справі № 910/9278/18, від 12.08.2020 у справі № 910/15883/14, від 27.08.2019 у справі № 910/9095/18, від 26.02.2020 у справі № 914/263/19, від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18 від 07.11.2023 у справі № 922/3928/20, від 30.06.2025 у справі № 904/11431/21 (904/5094/22).

8.6. При цьому, Суд зазначає, що скаржник помиляється у своїх аргументах (пункт 6.2) про неправомірність застосування апеляційним судом до спірних правовідносин приписів статей 224, 225 ГК України з посиланням на те, що між сторонами спірні правовідносини виникли не у зв`язку з господарськими правовідносинами, з огляду на таке.

8.7. По-перше, зазначений аргумент є неспроможним як підстава для скасування оскаржуваної постанови, оскільки застосування апеляційним судом інших норм, зокрема положень ЦК України, якими врегульовані деліктні правовідносини (пункт 8.3), Суд визнає достатнім та належним для вирішення спору у цій справі.

8.8. По-друге. Згідно з преамбулою ГК України цей Кодекс встановлює відповідно до Конституції України правові основи господарської діяльності (господарювання), яка базується на різноманітності суб`єктів господарювання різних форм власності.

Правовідносини у зв`язку з визнанням суб`єкта підприємництва банкрутом (правовідносини неплатоспроможності) виникають у разі нездатності суб`єкта підприємництва після настання встановленого строку виконати свої грошові зобов`язання перед кредиторами (іншими особами, територіальною громадою або державою) інакше як через відновлення його платоспроможності (частина перша статті 209 ГК України), застосування процедур банкрутства, передбачених КУзПБ (стаття 1 цього Кодексу).

Зазначені правовідносини також врегульовані ГК України (глава 23 цього Кодексу), а отже разом з правовідносинами, що пов`язані або випливають із правовідносин неплатоспроможності (мають від них похідний характер), зокрема і правовідносини з погашення вимог кредиторів у справі про банкрутство, є частиною відповідних господарських правовідносин щодо виконання боржником зобов`язань перед кредиторами у процедурах неплатоспроможності (банкрутства).

Дійшовши цього висновку, Суд зазначає, що правовідносини між арбітражним керуючим (ліквідатором тощо) та кредиторами у зв`язку з погашенням (задоволенням) вимог кредиторів у справі про банкрутство (неплатоспроможність), які виникають у межах правовідносин неплатоспроможності, є частиною господарських правовідносин з виконання боржником зобов`язань перед кредиторами у процедурах неплатоспроможності (банкрутства).

8.9. Щодо складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, то з огляду на заперечення Відповідачем і в ході здійснення провадження у цій справі, і згідно з аргументами в касаційній скарзі (пункт 6.1) саме такого елементу як протиправність (незаконність) поведінки Відповідача як заподіювача збитків Позивачу спірних правовідносинах, Суд звертається до вимог закону як щодо розподілу коштів, отриманих від продажу переданого в заставу майна боржника, так і щодо порядку та джерел для виплати винагороди арбітражного керуючого та оплати витрат ліквідатора у справі про банкрутство, законність здійснення яких Позивач заперечує.

8.10. Щодо норми права, яка при цьому підлягає застосуванню, а саме КУзПБ (чинного в момент заперечуваного розподілу коштів на витрати у процедурі ліквідації, на продаж майна Боржника та винагороду арбітражного керуючого) або Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (чинного в момент виникнення відповідних витрат) Суд, виходячи з того, що цю справу про банкрутство порушено, Боржника визнано банкрутом та процедура ліквідації здійснювалась за правилами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а завершення цієї процедури, зокрема і задоволення вимог кредитора, оплата витрат та винагороди арбітражного керуючого - під час дії чинного КУзПБ, зазначає про таке.

8.11. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

8.12. У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)) зазначається, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

8.13. Водночас, ураховуючи принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

8.14. У спірних правовідносинах момент порушення прав Позивача, за захистом яких він звернувся, відбувся не в момент (моменти) виникнення права на винагороду та виникнення витрат, які в подальшому були погашені спірною сумою коштів, а в момент, коли ліквідатор Боржника вирішив розпорядитись спірною сумою коштів, направивши її на погашення зазначених витрат та сплати винагороди. А тому для вирішення спору у цій справі підлягають застосуванню ті положення закону, що підтверджують або спростовують правильність та законність дій Відповідача, що діяли на момент розподілу спірної суми коштів.

Враховуючи встановлені судами обставини щодо розподілення спірної суми коштів, отриманої від продажу переданого Позивачу в заставу майна Боржника, після 21.10.2019 - дати введення в дію КУзПБ, Суд, з урахуванням приписів пункту 4 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу, зазначає про правильність висновків апеляційного суду про належне застосування до спірних правовідносин щодо оцінки правомірності дій Відповідача з розподілу спірної суми коштів відповідних приписів КУзПБ, що діяв на момент такого розподілу та за правилами якого з моменту введення його в дію здійснюється подальше провадження у справі про банкрутство Боржника.

При цьому Суд зауважує, що у спірних правовідносинах не має місце зворотної дії норм КУзПБ у часі, оскільки судом підлягають застосуванню відповідні положення статей 30, 61, 64 до конкретних дій ліквідатора Боржника (Відповідача) з розподілу спірної суми коштів, отриманих від реалізації в процедурі банкрутства нерухомого майна Боржника, переданого Нацбанку в заставу, тобто на момент розпорядження Відповідачем цими коштами, оскільки Позивач заперечує законність саме цієї дії.

У цих висновках Суд також звертається до близьких за змістом висновків, сформульованих Верховним Судом в постанові від 02.09.2021 у справі № 5/75-05.

8.15. Тож, хоча нарахування відповідних витрат та винагороди арбітражного керуючого у цій справі і здійснено за період до введення в дію КУзПБ, однак враховуючи, що заперечуваний Позивачем розподіл спірної суми коштів та відповідні виплати та перерахування здійснені Відповідачем під час дії цього Кодексу, Суд погоджується з висновком апеляційного суду про застосування до спірних правовідносин відповідних положень (статей 30, 61, 64) саме КУзПБ.

Дійшовши цього висновку, Суд також погоджується з аналогічними аргументами позивача у відповідній частині (пункт 7.1) та відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункт 6.1).

8.16. Виходячи зі змісту статей 61, 64 цього Кодексу, законодавець встановив безумовність та першочергове право Нацбанку як забезпеченого кредитора Боржника на отримання в погашення своїх забезпечених вимог коштів від продажу переданого в заставу майна Боржника.

Відповідно до частини шостої статті 30 КУзПБ:

Арбітражний керуючий не менше одного разу на два місяці звітує про нарахування та виплату грошової винагороди арбітражного керуючого, здійснення та відшкодування його витрат на засіданнях зборів кредиторів (у процедурі банкрутства фізичної особи) чи комітету кредиторів (у процедурі банкрутства юридичної особи), а в частині витрат, що стосуються заставного майна, - перед забезпеченим кредитором.

Звіт арбітражного керуючого про нарахування і виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат має бути схвалений зборами кредиторів (у процедурі банкрутства фізичної особи) чи комітетом кредиторів (у процедурі банкрутства юридичної особи), а в частині витрат, що стосуються заставного майна, - забезпеченим кредитором.

Звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підсумками процедур розпорядження майном, санації, ліквідації, реструктуризації заборгованості, погашення боргів подається арбітражним керуючим до господарського суду за п`ять днів до закінчення відповідної процедури, розглядається судом та затверджується ухвалою, що може бути оскаржена у встановленому порядку.

8.17. У зв`язку з викладеним, враховуючи встановлені судами обставини, а саме:

- отримання спірної суми коштів від продажу у процедурі банкрутства переданого Нацбанку в заставу майна Боржника (пункти 4.2, 4.3, 4.6);

- відсутність погодження і судом, і Нацбанком Відповідачу як голові ліквідаційної комісії, що здійснює повноваження ліквідатора Боржника, складу та розміру витрат на спірну суму, що була розподілена Відповідачем не першочергово Позивачу заставному кредитору, як це передбачено законом, а на власний розсуд, без належних правових підстав, за іншим призначенням (пункти 4.6, 4.7, 4.10, 4.11);

Суд погоджується із висновком апеляційного суду, що внаслідок таких протиправних дій Відповідача як голови ліквідаційної комісії, що здійснює повноваження ліквідатора Боржника, Нацбанк як забезпечений кредитор у справі про банкрутство Боржника був позбавлений права на погашення визнаних судом вимог до Боржника на спірну суму, чим цьому кредитору завдано збитків на спірну суму.

8.18. Таким чином, апеляційний суд, дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення вимог Позивача про стягнення завданих йому збитків з Відповідача та скасувавши протилежне рішення суду першої інстанції, ухвалив правильне та обґрунтоване рішення, через що відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, висновки в якій зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи, тоді як скаржник не довів порушення цим судом норм матеріального і процесуального права та не спростував відповідних висновків.

8.19. У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України, оскільки заявлені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.

8.20. Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваного судового рішення, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Сеніко" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 у справі № 910/21840/14 (910/3914/24) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді В. В. Білоус

В. Я. Погребняк