ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2025 р. Справа№ 910/16059/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної митної служби України

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025

у справі № 910/16059/24 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Приватного підприємства «АНКОРБУД»

до Державної митної служби України

та до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про стягнення 138 011,00 грн

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 заяву представника Приватного підприємства "АНКОРБУД" про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь Приватного підприємства "АНКОРБУД" витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Задовольняючи заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, та враховуючи, що судом було позов задоволено повністю витрати позивача на правничу допомогу мають бути йому відшкодовані за рахунок Державної митної служби України у розмірі 10 000,00 грн

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, Державна митної служба України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі №910/16059/24 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні заяви Державної митної служби України відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Апелянт зауважує, що в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт, подання якого передбачено частиною третьою статті 126 ГПК України.

Крім того, відсутність детального опису робіт унеможливлює надати належним чином оцінку доказам та дослідити: 1) підтвердження витраченого часу на підготовку та подання процесуальних документів у справі; 2) співставлення витраченого часу із складністю справи, заявленою сумою до відшкодування витрат на профейсійну правничу допомогу адвоката; 3) конкретизацію вчинених дій, що стосуються надання послуг для підтвердження вартості правничої допомоги.

Також скаржник звертає увагу, що наведені послуги в акті здачі прийняття наданих послуг для підтвердження розміру вартості правничої допомоги (гонорару) згідно договору про надання правничої допомоги від 18.04.2025 описані без конкретизації витраченого часу, зокрема в яких вбачається розширення обсягу послуг шляхом використання загальних формулювань, які не відображать фактичного змісту обсягу наданої правничої допомоги.

Зокрема, на думку апелянта, інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, апелянт зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, розглядався в порядку спрощеного позовного провадження, містить лише один епізод спірних правовідносин, тому не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів, не є співмірними із заявленою сумою витрат.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач-1 своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.05.2025 апеляційну скаргу Державної митної служби України на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі № 910/16059/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Майданевич А.Г. (головуючий суддя), суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної митної служби України на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі № 910/16059/24 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/16059/24 розглядалась протягом розумного строку.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції відповідача, переглядає справу №910/16059/24 у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

26.12.2024 Приватне підприємство "АНКОРБУД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної митної служби України та до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення майнової шкоди заподіяної позивачу внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органа державної влади при здійсненні ними своїх повноважень у розмірі 138 011,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі № 910/16059/24 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства "АНКОРБУД" майнову шкоду у розмірі 138 011,00 грн.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь Приватного підприємства "АНКОРБУД" 3 028,00 грн витрат зі сплати судового збору.

18.04.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій представник позивача просив стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Анкорбуд» витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.

19.04.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано заяву про уточнення вимог позивача, викладених у заяві від 18.04.2025 про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/16059/24, відповідно до якої представник просив стягнути з Державної митної служби України на користь Приватного підприємства «Анкорбуд» витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 заяву представника Приватного підприємства "АНКОРБУД" про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з Державної митної служби України на користь Приватного підприємства "АНКОРБУД" витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Задовольняючи заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, та враховуючи, що судом було позов задоволено повністю витрати позивача на правничу допомогу мають бути йому відшкодовані за рахунок Державної митної служби України у розмірі 10 000,00 грн

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі № 910/16059/24 позовні вимоги задоволено повністю.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач у позовній заяві до закінчення судових дебатів, зазначив про намір подати заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, надавши орієнтовний розрахунок суми судових витрат.

18.04.2025 в системі «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник позивача просив стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Анкорбуд» витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.

Отже, позивачем була зроблена відповідна заяви до закінчення судових дебатів та подані відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у даній справі.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, а саме, у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Оскільки позовні вимоги було задоволено повністю, пов`язані з розглядом справи витрати покладаються на відповідача.

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач не скористався своїм правом, клопотання про зменшення витрат відповідача на правову допомогу не надав.

Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Крім того, частина третя статті 126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Колегія судів також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Таким чином, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, та чи була їх сума обґрунтованою.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту статті 129 Господарського процесуального кодексу України випливає, що судові витрати підлягають відшкодуванню за умови надання стороною належних доказів, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн представник позивача надав: копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 18.11.2024; копію рахунку №1 від 25.11.2024 на суму 10 000,00 грн; копію акту-здачі прийняття наданих послуг для підтвердження розміру вартості правничої допомоги (гонорару) згідно договору про надання правничої допомоги від 18.11.2024; копію платіжних інструкцій на суму 10 000,00 грн, та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

18.11.2024 між Приватним підприємством "АНКОРБУД" (далі-замовник) та адвокатом Підгорним Костянтином Євгенійовичем (далі-адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги.

Замовник доручає адвокату, а адвокат зобов`язується з метою захисту прав та законних інтересів замовника у справі за позовом замовника до Державної митної служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення майнової шкоди, заподіяної замовнику в наслідок незаконного складання Київською митницею картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA100160/2023/000244, якою було відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією типу ІМ/40/ДЕ, реєстраційний № UA100160/2023/236745U0 від 31.08.2023 (далі - справа) надати замовнику наступну правничу (правову) допомогу: зібрати необхідні для складання позовної заяви та розгляду справи докази, скласти необхідну для відкриття провадження у справі позовну заяву, складати інші необхідні для розгляду справи процесуальні документи, представляти замовника у засіданнях господарського суду, дослідити та доповісти замовнику існуючу в Україні судову практику з аналогічних справ, надавати Замовнику пов`язані із розглядом справи усні консультації (п. 1.1 договору).

Пунктом 1.3 договору сторони погодили, що вартість правничої допомоги (гонорар), яку замовник зобов`язується сплатити адвокату, за цим договором, становить 10 000,00 грн з урахуванням рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, що затверджені рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 17.03.2023 р. № 119.

На виконання умов договору між сторонами було складено акт-здачі прийняття наданих послуг для підтвердження розміру вартості правничої допомоги (гонорару) згідно договору про надання правничої допомоги від 18.11.2024 за яким адвокатом було надано наступні послуги: зібрав необхідні для складання позовної заяви докази; склав необхідну для відкриття провадження у справі позовну заяву; складав інші необхідні для розгляду справи процесуальні документи, зокрема, письмове клопотання від 07.0l.2025 та відповідь на відзив, дослідив та доповів замовнику існуючу в Україні судову практику з аналогічних справ, надавав замовнику пов`язані із розглядом справи усні консультації.

Вартість вказаних в п. 1 цього акту послуг з надання правничої допомоги, становить 10 000,00 грн.

На підставі виставленого адвокатом рахунку №1 від 25.11.2024, замовником було здійснено оплату за надані послуги з правничої допомоги за договором у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: № 660 від 18.04.2025 на суму 3 000,00 грн, №214 від 10.02.2025 на суму 2 000,00 грн, №1704 від 25.11.2024 на суму 5 000,00 грн.

Сума гонорару (винагороди) за надану правову допомогу становить 10 000,00 грн.

Згідно з копією довіреності № 18/11 від 18.11.2024 Приватне підприємство «АНКОРБУД» в особі директора Котова Олесандра Ігоровича уповноважує адвоката Підгорного Костянтина Євгенійовича здійнювати представництво інтересів позивача, зокрема, у Господарському суді міста Києва (свідоцтво №419 від 05.12.2008).

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як було встановлено судом першої інстанції, представник відповідача не подавав заперечень із заявленим розміром витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів звертає увагу, що за приписами ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постанові від 22.10.2020 Верховного Суду по справі №910/9187/19.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що враховуючи предмет позову, його обґрунтування, предмет доказування, те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, а також враховуючи, що судом було позов задоволено повністю витрати позивача на правничу допомогу мають бути йому відшкодовані за рахунок Державної митної служби України у розмірі 10 000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача, були ретельно досліджені судом та відхилені як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо обґрунтованості заявленої суми.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване додаткове рішення суду прийнято у відповідності з вимогами процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Державної митної служби України на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі №910/16059/24 задоволенню не підлягає. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі №910/16059/24 слід залишити без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Державної митної служби України на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі №910/16059/24 залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 у справі №910/16059/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16059/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім