РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2025Справа № 28/29-б-43/212-2012
За заявою Ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" арбітражного керуючого Гусара Івана Олексійовича

до 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

4) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 )

про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника

в межах справи № 28/29-б-43/212-2012

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "НВ "Долина"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" (ідентифікаційний код 25591321)

про банкрутство

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заявник звернувся до суду з заявою про порушення справи про визнання боржника банкрутом, оскільки останній неспроможний сплатити борг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.11 порушено провадження у справі.

Постановою Господарського суду міста Києва від 01.07.14 визнано боржника банкрутом та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Сінєльнікова В.В.

26.02.2021 від ліквідатора банкрута надійшла заява про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" у зв`язку із доведенням до банкрутства на керівників та засновників боржника та клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.02.2023 у задоволенні заяви про забезпечення вимог відмовлено повністю. У задоволенні заяви про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" у зв`язку із доведенням до банкрутства на керівників та засновників боржника відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 у справі № 28/29-б-43/212-2012 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.01.2024 задоволено касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" арбітражного керуючого Гусара І.О. Скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.02.2023 за результатами розгляду заяви ліквідатора банкрута про покладення субсидіарної відповідальності у справі № 28/29-б-43/212-2012. Справу № 28/29-б-43/212-2012 у скасованій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 28/29-б-43/212-2012 передано для розгляду судді Яковенко А.В. в частині розгляду заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" - арбітражного керуючого Гусара І.О. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2024 прийнято до свого провадження справу № 28/29-б-43/212-2012 в частині розгляду заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" арбітражного керуючого Гусара І.О. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Підготовче засідання призначено на 27.05.2024.

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2024 вирішено звернутися до Державної міграційної служби України із запитами щодо доступу до персональних даних наступних фізичних осіб:- ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є: АДРЕСА_5 ;- ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якої є: АДРЕСА_2 ;- ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є: АДРЕСА_3 ;- ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є: АДРЕСА_6 . Зобов`язано Державну міграційну службу України протягом П`ЯТИ днів з моменту отримання запитів суду надати інформацію про місце проживання (перебування) фізичних осіб ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якої є: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є: АДРЕСА_3 та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ), останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є: АДРЕСА_6 .

Судове засідання, призначене на 27.05.2024, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Яковенко А.В. на лікарняному.

10.06.2024 до суду надійшли повідомлення Державної міграційної служби України щодо зареєстрованих місць проживання відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.06.2024 призначено підготовче засідання на 18.09.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 відкладено підготовче засідання на 25.11.2024

Судове засідання, призначене на 25.11.2024, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Яковенко А.В. у відпустці.

Після виходу судді Яковенко А.В. з відпустки, суд ухвалою від 18.12.2024 призначив підготовче засідання на 13.01.2025.

13.01.2025 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання ліквідатора про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 закрито підготовче провадження у справі № 28/29-б-43/212-2012. Призначено справу № 28/29-б-43/212-2012 до розгляду по суті на 24.03.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 відкладено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 26.05.2025.

26.05.2025 до суду надійшло клопотання ліквідатора про розгляд справи без його участі.

У судове засідання, призначене на 26.05.2025, представники сторін не з`явилися, хоча про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином.

Судом направлено запити до Державної міграційної служби України на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 03.05.2024 з метою встановлення місцезнаходження відповідачів у даній справі, які є фізичними особами.

Ухвали суду про призначення/відкладення розгляду справи направлялися господарським судом на адреси відповідачів, зазначені у повідомленнях Державної міграційної служби України, що надійшли до суду 10.06.2024.

При цьому, конверти з усіма судовими рішеннями у даній справі (ухвали про призначення розгляду справи/відкладення розгляду справи), направлені господарським судом на адреси відповідачів згідно з повідомленнями Державної міграційної служби України, повернулися на адресу суду без вручення відповідачам із відміткою відділень поштового зв`язку щодо причин їх повернення - за закінченням терміну зберігання.

Згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Таким чином, судові рішення у даній справі направлялися відповідачам за адресою їх місць реєстрації за відсутності заяв відповідачів про зміну їх місцезнаходження.

За приписами частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, судом також враховано, що згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Частиною 2 статті 178 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Отже, згідно із п. 3. ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи.

Судом враховано, що частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги, що відповідачі у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та судовими рішеннями у даній справі, не подали до суду відзивів на позов, а відтак не скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява ліквідатора, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі № 28/29-б/43-212-2012 Товариство з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Сінєльнікова В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 припинено повноваження ліквідатора ТОВ «Тридента Агро» арбітражного керуючого Сінєльнікова В.В. та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Гусара І.О.

Під час виконання повноважень ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» арбітражним керуючим Гусаром І.О. було встановлено існування обставин для звернення до господарського суду із заявою про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника та колишніх керівників та учасників боржника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, ліквідатором у поданій заяві вказано, що на підставі виписок з поточних рахунків банкрута відкритих у банківських установах ліквідатором виявлено операції банкрута з ТОВ "Інвестиційний дім "Агробізнес", ОСОБА_5 , ТОВ "Технік Енерджі", ТОВ "Ріверс ЛТД", ОСОБА_6 , ТОВ "УПЗ". На думку ліквідатора банкрута, кошти по операціях були виведені з рахунку банкрута без жодної майнової дії зі сторони контрагентів. Крім того, ліквідатор зазначає, що вказані особи є пов`язаними, засновниками та керівництвом банкрута виводилися кошти з рахунків товариства з метою уникнення виконання зобов`язань перед кредиторами.

Крім того, ліквідатор банкрута посилається на кримінальне провадження № 0000999, ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, досудовим розслідуванням встановлено, що 21.04.2008 між ВАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Тридента Агро" укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії N 100.2.3-01/100к-08 на суму 55 000 000,00 грн. до 20.09.2009. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором N 100.2.3-01/100к-08 від 21.04.2008 між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Інвестиційний дім "Агробізнес" укладено іпотечний договір N 2426 від 21.04.2008.

Відповідно до умов зазначеного іпотечного договору Банку в іпотеку передано нерухоме майна, а саме: нежитлової будівлі, загальною площею 868 кв. м, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, Носівський район, м. Носівка, вул. Привокзальна, 24-б та складається зі: складу, літера А, площею 774,4 кв. м; котельні, літ. а, площею 61,7 кв. м; вагові, літ. А1, площею 14,6 кв. м; вагової, літ. Б, площею 17,3 кв. м 01 серпня 2008 року між ТОВ "Тридента Агро" та ВАТ "ВТБ Банк" було укладено договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії N 100.2.3- 01/217К-08.

Згідно з умовами Договору кредиту ПАТ "ВТБ банк" надав ТОВ "Тридента Агро" кредит із максимальним лімітом заборгованості 537606,00 дол. США, із зменшенням максимального ліміту заборгованості, згідно з графіком передбаченим Кредитним договором та кінцевим терміном повернення кредиту до 30 липня 2010 року та зі сплатою процентів, в розмірі 14,0 % відсотків річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору між банком 01.08.2008 укладено договір застави N 100.2.301/218з-08 та 18.08.2008 укладено договір застави N 100.2.301/238з-08.

Відповідно до умов договору застави в забезпечення ПАТ "ВТБ Банк" передано 22 автомобіля. 13 червня 2008 між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Тридента Агро" укладено договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії N 100.2.3- 01/175к-08.

Відповідно до умов кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 5 000 000 дол. США., з кінцевим строком погашення 11 грудня 2009. Для забезпечення виконання умов кредитного договору N 100.2.3-01/175к-08 від 13.06.2008 між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Інвестиційний дім "Агробізнес" укладено договір іпотеки.

Згідно з умовами зазначеного договору іпотеки, в іпотеку Банку передано наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення загальною площею 445,9 кв. м. яка знаходиться за адресою: Харківська обл., Нововодолазький район, смт Нова Водолага. вул. Пушкіна, буд. 32; нежитлове приміщення загальною площею 1030 кв. м. яке розташовано за адресою: Харківська обл., Нововодолазький район, смт Нова Водолага, вул. Залізнична, буд. 1/1; нежитлове приміщення загально площею 167,1 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 ; нежитлове приміщення загальною площею 44,2 кв. м, яке розташоване за адресою: Харківська обл., Балаклійський район, с. Балаклія, пл. Ростовцева, буд. 8 прим. 2. В результаті неправомірних дій, засновників та службових осіб ТОВ "Тридента Агро" та ТОВ "Інвестиційний дім "Агробізнес" ПАТ "ВТБ Банк" завдано збитки в особливо великих розмірах - 102 568 998,50 грн. та 9 933 180, 09 дол. США. Крім того встановлено, що службові особи ТОВ "Тридента Агро" та ТОВ "Інвестиційний дім "Агробізнес", зловживаючи повноваженнями, діючи умисно, з метою унеможливити виконання рішення Господарського суду м. Києва у справі № 34/47320 від 20.12.2010, після накладення Державною виконавчою службою арешту на іпотечне майно за адресою: Чернігівська область. Носівський район, м. Носівка. вул. Привокзальна, 24- б, розібрали іпотечне майно на будівельні матеріали.

Вказані обставини, на переконання ліквідатора, свідчать про існування причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю колишніх керівників та засновників боржника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і доведенням Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» до банкрутства.

Станом на 26.05.2025 у матеріалах справи відсутні будь-які пояснення відповідачів щодо поданої ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» заяви. Відзиви на заяву ліквідатора арбітражного керуючого Гусара І.О. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до суду від відповідачів не надходили.

Відповідно до частини 1 статті 215 Господарського кодексу України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва - боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства.

Умисним банкрутством визнається стійка неплатоспроможність суб`єкта підприємництва, викликана цілеспрямованими діями власника майна або посадової особи суб`єкта підприємництва, якщо це завдало істотної матеріальної шкоди інтересам держави, суспільства або інтересам кредиторів, що охороняються законом (частина 3 статті 215 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 619 Цивільного кодексу України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Застосування такої відповідальності передбачено частиною 2 статті 61 КУзПБ, згідно з якою у разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями (абзац 2).

Під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом (абзаци 1, 3 частини 2 статті 61 КУзПБ).

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 19.06.2024 у справі №906/1155/20(906/1113/21) дійшов висновку, що у справі про банкрутство субсидіарна відповідальність має деліктну природу та узгоджується із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Тобто недостатність майна юридичної особи, яка перебуває в судовій процедурі ліквідації, за умови доведення боржника до банкрутства, поповнюється за рахунок задоволення права вимоги про відшкодування шкоди до осіб, дії / бездіяльність яких кваліфікуються судом як доведення до банкрутства.

Потерпілою особою в такому випадку є банкрут, щодо якого відкрито ліквідаційну процедуру. Саме банкрут, від імені якого діє ліквідатор (арбітражний керуючий), у порядку, визначеному статтею 61 КУзПБ, звертається з вимогою до третіх осіб, з вини яких настало банкрутство боржника.

Визначене нормами частини 2 статті 61 КУзПБ правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності як субсидіарна, має співвідноситися із наявністю відповідно до закону необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності. Такими елементами є об`єкт та суб`єкт правопорушення, а також об`єктивна та суб`єктивна сторони правопорушення.

Об`єктом правопорушення є ті майнові права боржника та кредиторів, вимоги яких визнані у справі про банкрутство, що порушені у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства, та відновлення яких відбувається відшкодуванням шкоди у межах покладення субсидіарної відповідальності за правилами частини 2 статті 61 КУзПБ.

Об`єктивну сторону правопорушення становлять дії / бездіяльність відповідних суб`єктів, прийняття ними рішень, надання вказівок на вчинення дій або на утримання від них, що призвели до відсутності у боржника майнових активів для задоволення вимог кредиторів або до відсутності інформації про такі активи, що виключає можливість дослідження активу та його оцінки, тобто які окремо або у своїй сукупності спричинили неплатоспроможність боржника та, відповідно, вказують (свідчать) про доведення конкретними особами боржника до банкрутства.

Зокрема, доведення до банкрутства можуть спричинити дії з відчуження майна за заниженими цінами, придбання майна за завищеними цінами, надання послуг за цінами, нижчими за ринкові, здійснення невиправдано ризикових чи невигідних операцій тощо. Неправомірні дії чи бездіяльність, завдання ними шкоди боржнику та виявлення її розміру можуть не збігатися у часі. Наприклад, окремі неправомірні дії чи бездіяльність або сукупність таких дій чи бездіяльності можуть мати наслідком втрату ліквідності юридичною особою в майбутньому (див. також mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, від 25.05.2021 у справі №910/11027/18).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що законодавцем не конкретизовано, які саме дії чи бездіяльність складають об`єктивну сторону відповідного правопорушення. Тому при вирішенні питання щодо кола обставин, які мають бути доведені суб`єктом звернення (ліквідатором) та, відповідно, підлягають встановленню судом для покладення субсидіарної відповідальності, мають прийматися до уваги також положення частини 1 статті 215 Господарського кодексу України та підстави для порушення справи про банкрутство, з огляду на які такими діями можуть бути, зокрема: 1) вчинення суб`єктами відповідальності будь-яких дій, направлених на набуття майна, за відсутності активів для розрахунку за набуте майно чи збільшення кредиторської заборгованості боржника без наміру її погашення; 2) прийняття суб`єктами відповідальності рішення про виведення активів боржника, внаслідок чого настала неплатоспроможність боржника по його інших зобов`язаннях; 3) прийняття суб`єктами відповідальності рішення, вказівок на вчинення майнових дій чи бездіяльності боржника щодо захисту власних майнових інтересів юридичної особи боржника на користь інших юридичних осіб, що мало наслідком настання неплатоспроможності боржника тощо. Наведений перелік обставин, які мають братися до уваги під час розгляду питання застосування субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, не є вичерпним.

Необхідно зауважити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення, які мають відповідати інтересам цієї юридичної особи (зокрема такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 10.08.2023 у справі №904/8850/14, на яку посилається скаржник).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. Між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) у процесі діяльності складаються відносини довірчого характеру, у зв`язку з чим протиправна поведінка зазначеної особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному чи недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

Недодержання принципу добросовісності перетворюється на винну поведінку, оскільки протиправне порушення суб`єктивних цивільних прав особи є прямим наслідком дій зобов`язаної особи, яка, виходячи з конкретних обставин, могла усвідомлювати характер своїх дій як таких, що можуть завдати шкоди.

Водночас визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення відповідно до частини 2 статті 61 КУзПБ та з урахуванням положень статті 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України причинно-наслідкового зв`язку між винними діями / бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення вимог, визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів), обов`язок чого покладається на ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку також належить до об`єктивної сторони цього правопорушення.

Тобто зміст відповідного делікту становлять умисні і цілеспрямовані дії / бездіяльність, результатом яких є банкрутство юридичної особи та шкода, завдана приватним і суспільним інтересам.

За змістом частини 2 статті 61 КзПБ вказані умисні дії / бездіяльність та їх результат узагальнено іменуються доведенням до банкрутства, що і дає назву цьому делікту. При цьому винні особи хоча і не є стороною боргових зобов`язань, але їх поведінка перебуває в причинно-наслідковому зв`язку зі шкодою у вигляді непогашених вимог кредиторів.

Суб`єкт (суб`єкти) правопорушення визначені законом, зокрема ними є засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови існування вини цих осіб у банкрутстві боржника.

Притягнення до субсидіарної відповідальності винних у доведенні до банкрутства осіб є не лише механізмом відновлення порушених прав кредиторів, а також стимулюванням добросовісної поведінки засновників, керівників та інших осіб пов`язаних з боржником і як наслідок недопущення здійснення права власності на шкоду інших осіб.

Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, то її становить ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (вини суб`єкта правопорушення).

Статтею 61 КУзПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, складовими якої є недостатність майна ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів та наявність ознак доведення боржника до банкрутства.

Однак зазначена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість відповідних осіб довести відсутність своєї вини у банкрутстві боржника та уникнути відповідальності. Спростовуючи названу презумпцію, особа, яка притягується до відповідальності має право довести свою добросовісність, підтвердивши, зокрема, оплатне придбання активу боржника на умовах, на яких за порівняних обставин зазвичай укладаються аналогічні правочини, та довівши, що вчинені за її участі (впливу) операції приносять дохід, відображені у відповідності з їх дійсним економічним змістом, а отримана боржником вигода обумовлена розумними економічними чинниками.

Водночас Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21) наголосив, що однією з обов`язкових передумов субсидіарної відповідальності є її розмір, що визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. Саме наявність цієї негативної різниці (перевищення суми кредиторських вимог над вартістю ліквідаційної маси) і обумовлює підстави для покладення субсидіарної відповідальності.

Якщо є підтвердженим доказами у справі факт доведення до банкрутства боржника, однак за відсутності зазначеної різниці (недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів) немає підстав для стягнення відповідних сум з винних осіб у межах покладення субсидіарної відповідальності, то у ліквідатора немає підстав порушувати відповідний спір у справі про банкрутство.

В умовах, коли є підтвердженим доказами у справі факт доведення до банкрутства боржника, але його майна / активів у складі ліквідаційної маси виявилося достатньо для задоволення визнаних у справі вимог кредиторів, досягається виконання одного із основних завдань провадження у справі про банкрутство - задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника (положення преамбули КУзПБ).

Отже, навіть за виявлених арбітражним керуючим фактів доведення боржника до банкрутства достатність майна боржника, що включається до складу ліквідаційної маси і спрямовується на задоволення вимог кредиторів боржника, виключає застосування субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство за правилами частини 2 статті 61 КУзПБ.

Ураховуючи, що ліквідаційна маса (її вартість) є одним із визначальних показників для обчислення розміру субсидіарної відповідальності, Верховний Суд у вказаній постанові, з огляду на регламентований КУзПБ порядок та етапи формування ліквідаційної маси, зміни, яких вона зазнає під час ліквідаційної процедури, зазначив, що передумови для покладення субсидіарної відповідальності встановлюються насамперед на підставі фінансово-економічних показників боржника, порядок аналізу, дослідження та оцінки яких прямо визначений КУзПБ.

Цей порядок передбачає, що: арбітражний керуючий зобов`язаний проводити аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника, та становища на ринках боржника і подавати результати такого аналізу до господарського суду разом з документами, що підтверджують відповідну інформацію (пункт 3 частини 2 статті 12 КУзПБ); господарський суд в ухвалі про відкриття провадження у справі може зобов`язати боржника провести аудит; якщо боржник не має для цього коштів, господарський суд може призначити проведення аудиту за рахунок кредитора (кредиторів) за його (їхньою) згодою (частина 10 статті 39 цього Кодексу); розпорядник майна зобов`язаний проводити аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника, становища на ринках боржника; виявляти (за наявності) ознаки фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства (частина 3 статті 44 КУзПБ); ліквідатор з дня свого призначення проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута, аналізує фінансовий стан банкрута, формує ліквідаційну масу (а відповідно до змін, внесених Законом України від 13.07.2023 №3249-IX, також складає висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення).

При цьому аналіз фінансового стану банкрута має відповідати вимогам Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 №14 (далі - Методичні рекомендації), оскільки ці рекомендації розроблено з метою визначення однозначних підходів під час аналізу фінансово-господарського стану підприємств щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства; своєчасного виявлення формування незадовільної структури балансу для вжиття заходів щодо запобігання банкрутству підприємств, а також виявлення резервів підвищення ефективності виробництва та відновлення платоспроможності підприємств шляхом їх санації.

Звідси, керуючись наведеними положеннями КУзПБ щодо обов`язків арбітражного керуючого під час проведення процедури банкрутства та щодо етапів, умов та підстав для здійснення оцінки фінансово-господарського стану боржника, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідні дії арбітражного керуючого (розпорядника майна, ліквідатора) є передумовами у дослідженні та виявленні підстав для порушення питання про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство.

Тобто відповідна діяльність з виявлення передумов для субсидіарної відповідальності розпочинається з введенням процедури розпорядження майном боржника у справі про банкрутство. Тому відповідний звіт / висновок арбітражного керуючого, яким зафіксоване правопорушення (з доведення до банкрутства) та який складений з урахуванням вимог Методичних рекомендацій, є доказом та підставою для вимог про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, а отже, складовою доказової бази (джерелом) на підтвердження об`єктивної сторони відповідного правопорушення.

Висновок щодо передумов для субсидіарної відповідальності формується у звіті ліквідатора за результатами здійснення ним аналізу фінансового стану банкрута, а згідно зі змінами, внесеними Законом від 13.07.2023 №3249-IX, у складеному відповідно до Методичних рекомендацій висновку за результатами здійснення аналізу фінансового стану банкрута (про наявність чи відсутність ознак доведення до банкрутства; абзац п`ятий частини 1 статті 61 КУзПБ).

У зв`язку з наведеним Верховний Суд у постанові від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21) також наголосив, що право ліквідатора подати заяву про покладення субсидіарної відповідальності виникає не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі. Такий підхід у покладенні субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство узгоджується як з повноваженнями ліквідатора, порядком проведення відповідних дій у ліквідаційній процедурі, так і з правами суб`єктів субсидіарної відповідальності відповідати за зобов`язаннями боржника у межах об`єктивного розміру цієї відповідальності, що відповідає правовій природі субсидіарної відповідальності саме як додаткової.

Необхідна сукупність обставин, що утворюють склад відповідного правопорушення, зокрема доведення боржника до банкрутства його засновником (учасником, керівником тощо), недостатність майна / активів у складі ліквідаційної маси для задоволення визнаних у справі вимог кредиторів та розмір субсидіарної відповідальності, повинна бути підтверджена доказами, які відповідають засадам належності, допустимості, достовірності та вірогідності, передбаченим статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд під час розгляду відповідної заяви оцінює подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, з точки зору відповідності їх наведеним у критеріям.

До таких доказів належать, зокрема, звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника, висновок про наявність або відсутність ознак доведення боржника до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення, складені відповідно до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності, тощо. КУзПБ не містить вичерпного переліку доказів, які підтверджують факт доведення боржника до банкрутства та / або спростовують такий факт.

При цьому, господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо можливості суду самостійно встановлювати наявність складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення, які мають відповідати інтересам цієї юридичної особи.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. Між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) у процесі діяльності складаються відносини довірчого характеру, у зв`язку з чим протиправна поведінка зазначеної особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному чи недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

Недодержання принципу добросовісності перетворюється на винну поведінку, оскільки протиправне порушення суб`єктивних цивільних прав особи є прямим наслідком дій зобов`язаної особи, яка, виходячи з конкретних обставин, могла усвідомлювати характер своїх дій як таких, що можуть завдати шкоди.

У постанові 22.04.2021 у справі № 915/1624/16 Верховний Суд звернув увагу, що статтею 61 КУзПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, складовими якої є недостатність майна ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів та наявність ознак доведення боржника до банкрутства. Однак зазначена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість цих осіб довести відсутність своєї вини у банкрутства боржника та уникнути відповідальності. Спростовуючи названу презумпцію, особа, яка притягується до відповідальності має право довести свою добросовісність, підтвердивши, зокрема, оплатне придбання активу боржника на умовах, на яких за порівняних обставин зазвичай укладаються аналогічні правочини та довівши, що вчинені за її участі (впливу) операції приносять дохід, відображені у відповідності з їх дійсним економічним змістом, а отримана боржником вигода обумовлена розумними економічними чинниками.

У вказаній постанові Верховний Суд також наголосив, що відсутність в осіб, які притягуються до субсидіарної відповідальності зацікавленості в наданні документів, що відображають реальний стан справ і дійсний господарський оборот, не повинна знижувати правову захищеність кредиторів під час необґрунтованого порушення їх прав. Тому, якщо ліквідатор із посиланням на ті чи інші докази належно обґрунтував наявність підстав для притягнення особи до субсидіарної відповідальності та неможливість погашення вимог кредиторів внаслідок її дій (бездіяльності), на неї переходить тягар спростування цих тверджень ліквідатора, з урахуванням чого вона має довести, чому письмові документи та інші докази ліквідатора не можуть бути прийняті на підтвердження його доводів, надавши свої докази і пояснення щодо того, як насправді здійснювалася господарська діяльність. Отже якщо дії особи, які мали вплив на економічну (юридичну) долю боржника викликають об`єктивні сумніви в тому, що вона керувалася інтересами боржника, на неї переходить тягар доведення того, що результати зазначених дій стали наслідком звичайного господарського обороту, а не викликані використанням нею своїх можливостей, що стосуються визначення дій боржника, як таких, що вчиненні на шкоду інтересам боржника та його кредиторів. У такому разі небажання особи, яка притягується до субсидіарної відповідальності, надати суду докази має кваліфікуватися згідно із частиною другою статті 74 ГПК України виключно як відмова від спростування фактів, на наявність яких аргументовано з посиланням на конкретні документи вказує процесуальний опонент. В силу статті 13 ГПК України особа, що бере участь у справі, яка не вчинила відповідних процесуальних дій, несе ризик настання наслідків такої свої поведінки.

Проаналізувавши доводи ліквідатора, викладені у поданій заяві, а також дослідивши долучені арбітражним керуючим Гусаром І.О. до поданої заяви, суд дійшов наступних висновків.

Так, згідно з долученими до поданої заяви банківськими виписками з рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» у 2010, 2011 та 2012 роках було виведено грошових коштів на суму більше 100 мільйонів гривень на користь ТОВ "Інвестиційний дім "Агробізнес", ОСОБА_5 , ТОВ "Технік Енерджі", ТОВ "Ріверс ЛТД", ОСОБА_6 , ТОВ "УПЗ" за безтоварними операціями/без майнових дій збоку контрагентів, що підтверджується результатами проведеної ліквідатором інвентаризацій майна боржника, згідно з якими у ТОВ «Тридента Агро» відсутнє будь-яке майно та активи.

При цьому, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань:

- засновником ТОВ «Технік Енерджі» є ОСОБА_6 ;

- засновником ТОВ «Інвестиційний дім «Агробізнес» є ОСОБА_6 , керівником товариства є ОСОБА_3 (до 11.04.2013 керівником був ОСОБА_1 );

- засновником ТОВ «УПЗ» (остання назва «Укрлізинг» до 01.11.2010 було ТОВ «Інвестиційний дім «Агробізнес», з 01.11.2010 - ОСОБА_6 .

Відтак, грошові кошти з банківських рахунків банкрута у зазначений період переводилися у тому числі на рахунки контрагентів боржника, які були пов`язаними із Товариством з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» особами.

Крім того, відповідачами в якості доведення відсутності своєї вини, наявність якої презюмується в силу положень ЦК України (за висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 923/1054/15) не надано суду жодних пояснень та/або доказів, а саме: не надано суду обгрунтування економічної доцільності/прибутковості здійснення ряду операцій із контрагентами, не надано суду пояснень щодо обставин відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» будь-якого майна/активів за результатами вчинення відповідних правочинів, не спростовано доводів ліквідатора щодо перерахування товариством грошових коштів на користь контрагентів, які є пов`язаними особами щодо боржника, не надано суду пояснень щодо обставин, встановлених досудовим розслідуванням в межах кримінального провадження № 0000999, не надано суду доказів вжиття заходів для покращення фінансово-господарського стану товариства (укладення економічно-вигідних правочинів, тощо).

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні ЄСПЛ від 19.12.1997 у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("Benderskiy v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вчинені дії та бездіяльність керівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» ОСОБА_4 (керівник банкрута у період з 05.10.2005 по 28.10.2011) і Якименка В.В. (керівник банкрута з 28.10.2011), а також учасників банкрута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сукупності формують склад господарського правопорушення.

Так, об`єктом правопорушення є права кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» на задоволення їх грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, які не можуть бути реалізовані внаслідок відсутності у боржника майна, достатнього для погашення кредиторської заборгованості у повному обсязі.

Об`єктивну сторону правопорушення складають:

1. Вчинення дій, які згідно з п. 3.2 Методичних рекомендацій мають ознаки доведення до банкрутства, що полягають у: прийнятті нераціональних управлінських рішень, які негативно впливають на виробничу, торговельну, іншу статутну діяльність підприємства, що призводить до фінансових збитків та втрат. У даному випадку йдеться про здійснення господарських операцій протягом 2010, 2011 та 2012 років із третіми особами, за результатами яких відбулося виведення грошових коштів з підприємства-банкрута, економічна обґрунтованість та необхідність яких не була обґрунтована зазначеними особами. Також, грошові кошти з рахунків боржника виводилися на рахунки пов`язаних із Товариством з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» осіб.

2. Бездіяльність керівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" в частині вжиття будь-яких заходів для покращення фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" шляхом укладення економічно-вигідних правочинів, тощо.

3. Бездіяльність учасників боржника, яка полягає у відсутності контролю за діями/бездіяльністю товариства та його керівників, які призвели до неможливості виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредиторами та подальшого відкриття провадження у справі про банкрутство товариства.

Суб`єктами правопорушення є керівники Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» ОСОБА_4 (керівник банкрута у період з 05.10.2005 по 28.10.2011) і Якименко В.В. (керівник банкрута з 28.10.2011), а також учасники банкрута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суб`єктивною стороною правопорушення є відношення вказаних осіб до виконання своїх обов`язків керівників та учасників боржника, свідоме вчинення дій, а також допущення бездіяльності, наслідком чого стало зменшення активів товариства та подальша його неплатоспроможність.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в діях та бездіяльності керівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» ОСОБА_4 (керівник банкрута у період з 05.10.2005 по 28.10.2011) і ОСОБА_3 (керівник банкрута з 28.10.2011), а також учасників банкрута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний повний склад господарського правопорушення, що має наслідком тягар субсидіарного обов`язку за зобов`язаннями боржника.

Банкрутство (неплатоспроможність) не є одномоментним процесом, а суд лише констатує цей стан, до якого призводять дії (бездіяльність) у широкому часовому проміжку.

Суд вкотре акцентує увагу, що статтею 61 КУзПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, яка є спростовною, оскільки передбачає можливість цих осіб уникнути відповідальності, довівши відсутність своєї вини у доведенні боржника до банкрутства.

Проте, як свідчать установлені обставини справи, керівники Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» ОСОБА_4 (керівник банкрута у період з 05.10.2005 по 28.10.2011) і ОСОБА_3 (керівник банкрута з 28.10.2011), а також учасники банкрута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порушення статті 61 КУзПБ не спростували відсутності своєї вини у доведенні боржника до банкрутства та не довели відсутності причинно-наслідкового зв`язку між їх діями та бездіяльністю і неплатоспроможністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро". Іншого встановлені обставини справи не містять.

Вирішуючи питання про визначення розміру субсидіарної відповідальності у даній справі, суд зазначає наступне.

Згідно з реєстром вимог кредиторів ТОВ «Тридента Агро» загальний розмір кредиторської заборгованості товариства складає 716 163 853,96 грн.

У ліквідаційній процедурі за результатом вжиття відповідних заходів ліквідатором арбітражним керуючим Гусаром І.О. було акумульовано на ліквідаційному рахунку банкрута грошові кошти в сумі 8 147 763,23 грн. (виявлення грошових коштів на рахунках банкрута в розмірі 36 787,77 грн. + стягнення дебіторської заборгованості в розмірі 135 882,22 грн. + реалізація активів банкрута в розмірі 7 975 093,24 грн.).

З огляду на викладене, розмір субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ТОВ «Тридента Агро» складає 708 016 090,73 грн. (сума кредиторської заборгованості товариства, яка не може бути задоволена у зв`язку з відсутністю у боржника майна та активів).

Враховуючи зазначене, суд вважає правомірними вимоги ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на колишніх керівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Тридента Агро" ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також учасників банкрута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим заява арбітражного керуючого Гусара І.О. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на колишніх керівників та учасників банкрута підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у даній справі, суд зазначає, що заява ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на особу винну у доведенні до банкрутства боржника судовим збором не оплачується, оскільки таку оплату не передбачено Законом України "Про судовий збір" (правова позиція Верховного Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 20.10.2022 по справі № 911/3554/17 (911/401/21)). Витрати на професійну правничу допомогу позивачем у даній справі не заявлялися.

Керуючись ст.ст. 59, 61 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» арбітражного керуючого Гусара Івана Олексійовича про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

2. Покласти на ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» (03038, м. Київ, вул. Ямська, 28-А, ідентифікаційний номер 25591321).

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» (03038, м. Київ, вул. Ямська, 28-А, ідентифікаційний номер 25591321) грошові кошти у розмірі 708 016 090 (сімсот вісім мільйонів шістнадцять тисяч дев`яносто) грн. 73 коп.

4. Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.08.2025

Суддя А.В. Яковенко