СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Харків Справа № 922/3073/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя ОСОБА_1 , суддя ОСОБА_2 , суддя ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

за участю представників сторін:

прокурора ХОП ОСОБА_5

4-го відповідача ОСОБА_6

представники інших учасників справи не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури (вх.№ 986Х/1) на рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 (повний текст якого складено та підписано 11.04.2025 суддею ОСОБА_7 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 )

за позовом Салтівської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків

до 1. ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Харків

2. ІНФОРМАЦІЯ_3 , м. Харків

3. Фізичної особи підприємця ОСОБА_8 , м. Харків

4. Фізичної особи ОСОБА_9 , м. Харків

про визнання незаконними та скасування додатку до рішення, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування нежитлових приміщень

ВСТАНОВИВ:

Салтівська окружна прокуратура міста Харкова звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 , Фізичної особи ОСОБА_9 , в якій просить:

визнати незаконним та скасувати пункт 37 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23 квітня 2014 року № 1570/14;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 листопада 2014 року № 5205-В-С, укладений щодо нежитлових приміщень першого поверху № 7, 8 загальною площею 114,3 кв.м будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 , між ІНФОРМАЦІЯ_4 , від імені якої діяло ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий № 2921);

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року № 5220-В-С, укладений щодо нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-4, 10 загальною площею 116,1 кв.м будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 , між ІНФОРМАЦІЯ_4 , від імені якої діяло ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий № 3228);

витребувати нежитлові приміщення першого поверху № 7, 8 загальною площею 114,3 кв.м будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) від добросовісного набувача ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_5 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 та витребувати нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-4, 10 загальною площею 116,1 кв.м будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) від добросовісного набувача ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь ІНФОРМАЦІЯ_5 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 у позові відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_6 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_7 з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора в частині позовних вимог щодо витребування нежитлових приміщень першого поверху № 7, 8 загальною площею 114,3 кв.м будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та витребування нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-4, 10 загальною площею 116,1 кв.м будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 від ОСОБА_9 на користь ІНФОРМАЦІЯ_5 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 просить залишити без змін.

Також просить судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь ІНФОРМАЦІЯ_8 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , розрахунковий рахунок: НОМЕР_4 , банк отримувача: ІНФОРМАЦІЯ_9 ; код класифікації видатків бюджету (КЕКВ): 2800; призначення платежу: Повернення судового збору) за рахунок відповідачів.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального (ст. ст. 3, 13, 15, 16, 21, 203, 215, 345, 387, 388 ЦК України, законів України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про оренду державного та комунального майна», «Про приватизацію державного майна» ст. ст. 19, 57 Конституції України, ст. ст. 4, 6, 24, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна») та процесуального (ст. ст. 2, 5, 86, 236, 277 ГПК України) права, неповним з`ясуванням судом обставин справи.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 05.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_8 (вх.№ 986Х/1) на рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24. Призначено справу до розгляду на 17.06.2025.

22.05.2025 від представника ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_8 у справі № 922/3073/24 залишити без задоволення, рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 залишити без змін.

29.05.2025 від представника Фізичної особи ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить в задоволенні апеляційної скарги заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_11 у справі № 922/3073/24 відмовити в повному обсязі, рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 по справі №922/3073/24 від 01.04.2025 залишити в силі.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_7 від 17.06.2025 оголошено про перерву у розгляді справи до 29.07.2025.

22.07.2025 від представника Фізичної особи ОСОБА_9 надійшли додаткові пояснення у справі.

В судове засідання, призначене на 29.07.2025, з`явився прокурор та представник 4-го відповідача, представники інших учасників справи не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать довідки про доставку учасникам справи електронного листа (ухвали ІНФОРМАЦІЯ_7 від 14.07.2025 у даній справі).

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів ІНФОРМАЦІЯ_7 встановила наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка не є належною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявленими в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Верховного Суду України від 21 лютого 2018 року у справі № 553/3280/16-а).

Згідно статті 327 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно статті 7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (частина); організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частина 2).

Таким чином, Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Повноваження прокуратури, у тому числі щодо представництва інтересів держави в суді, встановлені Основним Законом України, не можуть бути передані законом будь-яким іншим державним органам.

Згідно статті 5 Закону України "Про прокуратуру" функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами; делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналогічна позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 05 червня 2019 року у справі № 3-234/2018.

Чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача (правова позиція ВС України, наведена в ухвалі від 02 березня 2011 року у справі № 6-58303-св10).

З урахуванням того, що ІНФОРМАЦІЯ_10 представляє інтереси громади міста Харкова, однак у даному випадку вона є відповідачем у справі, оскільки саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і ІНФОРМАЦІЯ_3 , прокурор самостійно подає цей позов.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 15 січня 2020 року по справі № 698/119/18).

Крім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС ухвалою від 24 листопада 2021 року передав справу № 483/448/20 на розгляд ВП ВС, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові КГС ВС від 27 січня 2021 року №917/341/19, відповідно до якого прокурор має право звертатися до суду в інтересах держави в особі міської ради, а не зазначати її в якості відповідача у справі.

У пунктах 7.19, 7.21 постанови від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 ВП ВС послалась на власні попередні висновки, згідно з якими у разі оскарження прокурором одночасно і рішення органу влади про надання земельної ділянки в оренду, і договору оренди землі, прокурор виступає у такій справі позивачем, а орган, який ухвалив відповідне рішення та став стороною договору оренди виступає відповідачем (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункти 26-30)). З матеріалів означеної справи вбачалось, зокрема, що інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного рішення. Прокурор вказав, що оскільки саме місцева рада допустила порушення інтересів у спірних правовідносинах, то ця рада не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом, а саме з вимогами: про визнання незаконним і скасування тих пунктів рішення ради, які передбачали включення спірної земельної ділянки до переліку тих, право оренди яких виставляється на торги для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та про затвердження відповідного проекту землеустрою; про визнання недійсним протоколу проведення земельних торгів з продажу права оренди земельної ділянки, на підставі якого переможцем визначено відповідачку; про визнання недійсним відповідного договору оренди землі та зобов`язання відповідачки повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді.

У зв`язку з цим, ВП ВС, з огляду на вказану практику, не погодилась з доводами касаційної скарги про те, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у вказаній справі.

Вказана позиція кореспондується з правовою позицією, викладеною у постанові ІНФОРМАЦІЯ_11 у складі ІНФОРМАЦІЯ_12 від 20 червня 2023 року у справі №633/408/18, у якій Судом зазначено, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів.

У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави.

Водночас, процедура, передбачена абзацами 3 та 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови ІНФОРМАЦІЯ_13 від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц), постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2020 року у справі № 698/119/18. Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У ході здійснення Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000064 від 22 березня 2023 року за частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України, на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 липня 2023 року в ІНФОРМАЦІЯ_2 отримано тимчасовий доступ до ряду приватизаційних справ (з вилученням їх фотокопій), у тому числі щодо приватизації нежитлової будівлі літ. "Д-1", загальною площею 230,4 кв.м, по АДРЕСА_1 , а саме: приватизаційних справ № 2301 та № 2316. Фотокопії матеріалів зазначених справ отримано в повному обсязі.

З матеріалів вказаних справ вбачається, що на підставі договору оренди від 12 вересня 2013 року № 1330, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_3 та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_8 , у останньої в оренді перебувала нежитлова будівля літ. "Д-1", загальною площею 230,4 кв. м, по АДРЕСА_1 . Як вбачається з наявних у приватизаційній справі документів, відповідно до пункту 3.1 договору вартість об`єкту оренди станом на 15 липня 2013 року складала 193 000 грн без ПДВ.

Пунктом 5.2. договору оренди передбачено право орендаря здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з ІНФОРМАЦІЯ_14 до початку проведення робіт, а також за наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Відповідно до пункту 5.3. договору оренди орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

Згідно пункту 10.1. договору оренди, строк його дії до 12 серпня 2016 року. Згідно матеріалів приватизаційної справи № 2301, Фізична особа - підприємець ОСОБА_8 звернулась з заявою від 09 квітня 2014 року (тобто через 7 місяців з дня отримання майна в оренду) до ІНФОРМАЦІЯ_3 (вхідний № 5762 від 10 квітня 2014 року), у якій просить дозволити приватизацію нежитлової будівлі літ. "Д-1", загальною площею 230,4 кв. м, по АДРЕСА_1 .

При цьому, до вказаної заяви, як зазначає прокурор, не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію майна шляхом викупу.

У свою чергу ІНФОРМАЦІЯ_4 прийнято рішення (пункт 37 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23 квітня 2014 року № 1570/14, яким міська рада включила вищезазначену нежитлову будівлю до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу.

У подальшому, рішенням 34 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання "Про внесення змін до деяких рішень ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо приватизації комунального майна" від 06 серпня 2014 року № 1619/14 до вищевказаного пункту рішення міської ради внесено зміни, а саме: в графі "Характеристика" слова «нежитлова будівля» на замінено на слова "нежитлові приміщення першого поверху в нежитловій будівлі"; в графі "Площа, м2" цифри "230,4" замінено на цифри "114,3; 116,1".

На виконання рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23 квітня 2014 року № 1570/14 Фізична особа - підприємець ОСОБА_8 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про приватизацію шляхом викупу від 30 квітня 2014 року № 3119 (вхідний № 7015).

Відповідно до наявного в матеріалах приватизаційної справи № 2301 звіту про оцінку нежитлових приміщень № 7, 8 в будівлі літ. "Д-1" загальною площею 114,3 кв. м по АДРЕСА_1 , складеного 30 квітня 2014 року суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_15 ", висновки якого затверджено наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26 травня 2014 року за № 695, ринкова вартість згаданих приміщень станом на 30 квітня 2014 року склала 94 500 грн (без ПДВ).

Під час складання вказаного звіту використано технічний паспорт на нежитлову будівлю літ. "Д-1" загальною площею 230,4 кв. м по АДРЕСА_1 , виготовлений Комунальним підприємством " ІНФОРМАЦІЯ_16 " станом на 30 жовтня 2012 року.

Прокурор зауважує, що у вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи або невід`ємні поліпшення, як того вимагає закон, у нежитлових приміщеннях вказаної нежитлової будівлі.

У подальшому 26 листопада 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 та територіальною громадою м. Харкова в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені якої діяло ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено договір купівлі-продажу № 5205-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий № 2921).

За умовами зазначеного договору Фізична особа - підприємець ОСОБА_8 приватизувала вказані нежитлові приміщення за 94500 грн без ПДВ (разом з ПДВ за 113400 грн).

На підставі згаданого договору, а також акта прийому-передачі нерухомого майна № 5205-В-С від 26 листопада 2014 року, рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 № 17513569 від 26 листопада 2014 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на нежитлові приміщення першого поверху № 7, 8 у нежитловій будівлі літ. "Д-1" загальною площею 114,3 кв. м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 7840446).

У зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу № 5205-В-С, додатковою угодою № 2 без дати до договору оренди № 1330 від 12 вересня 2013 року внесено зміни щодо предмету договору.

Зокрема, пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: З 26 листопада 2014 року орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-4, 10 загальною площею 116,1 кв. м у нежитловій будівлі (технічний паспорт Комунального підприємства " ІНФОРМАЦІЯ_16 " інвентаризаційна справа № 36255 від 16 травня 2014 року), далі "Майно", яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 " та відображається на обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас, згідно матеріалів приватизаційної справи № 2316, Фізична особа - підприємець ОСОБА_8 звернулась з заявою від 09 квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 (вхідний № 5762 від 10 квітня 2014 року), у якій просить дозволити приватизацію нежитлової будівлі літ. "Д-1", загальною площею 230,4 кв. м, по АДРЕСА_1 . При цьому, до вказаної заяви не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію майна шляхом викупу.

Як уже зазначалось вище, ІНФОРМАЦІЯ_4 прийнято рішення (пункт 37 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23 квітня 2014 року № 1570/14, яким міська рада включила вищезазначену нежитлову будівлю до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу.

У подальшому, рішенням 34 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання "Про внесення змін до деяких рішень ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо приватизації комунального майна" від 06 серпня 2014 року № 1619/14 до вищевказаного пункту рішення міської ради внесено зміни, а саме: в графі "Характеристика" слова "нежитлова будівля" на замінено на слова "нежитлові приміщення першого поверху в нежитловій будівлі"; в графі "Площа, м2" цифри "230,4" замінено на цифри "114,3; 116,1".

На виконання вказаного рішення від 23 квітня 2014 року № 1570/14 Фізична особа - підприємець ОСОБА_8 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про приватизацію шляхом викупу від 27 червня 2014 року № 3133 (вхідний № 9601).

Згідно наявного в матеріалах приватизаційної справи № 2316 звіту про оцінку нежитлових приміщень № 1-:-4; 10 в будівлі літ. "Д-1" загальною площею 116,1 кв. м по АДРЕСА_1 , складеного 30.06.2014 суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_15 ", висновки якого затверджено наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09 липня 2014 року за № 923, ринкова вартість згаданих приміщень станом на 30 червня 2014 року склала 98500 грн (без ПДВ).

Під час складання вказаного звіту використано технічний паспорт на нежитлову будівлю літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 , виготовлений Комунальним підприємство " ІНФОРМАЦІЯ_16 " станом на 16 травня 2014 року.

Прокурор вказує, що у вказаному звіті відсутні будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи або невід`ємні поліпшення, як того вимагає закон, у нежитлових приміщеннях вказаної нежитлової будівлі.

У подальшому, 25 грудня 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 та територіальною громадою м. Харкова в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені якої діяло ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено договір купівлі-продажу № 5220-В-С, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий № 3228).

За умовами зазначеного договору Фізична особа - підприємець ОСОБА_8 приватизувала вказані нежитлові приміщення за 98500 грн без ПДВ (разом з ПДВ за 118200 грн).

На підставі згаданого договору, а також акта прийому-передачі нерухомого майна № 5220-В-С від 17 січня 2015 року, рішенням державного реєстратора ІНФОРМАЦІЯ_17 ОСОБА_12 №18870860 від 27 січня 2015 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-4, 10 у нежитловій будівлі літ. "Д-1" загальною площею 116,1 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8503656).

Одразу ж після завершення процедур приватизації, нежитлові приміщення будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 було передано у іпотеку громадянину ОСОБА_9 .

Зокрема, 31 січня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено іпотечний договір, згідно пункту 1 якого Фізична особа підприємець ОСОБА_8 передає в іпотеку Альмслем Мустафа Мохамед нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-4, 10 літ. "Д-1" загальною площею 116,1 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та нежитлові приміщення першого поверху № 7,8 літ. "Д-1" загальною площею 114,3 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Вказаний іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі за № 60.

У зв`язку з невиконанням іпотекодавцем умов основного зобов`язання, за згодою ОСОБА_8 право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-4, 10 загальною площею 116,1 кв. м та нежитлові приміщення першого поверху № 7,8 загальною площею 114,3 кв. м літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 було передано ОСОБА_9 . Відповідне свідоцтво посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 11 вересня 2018 року та зареєстровано в реєстрі за № 418.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42972811 від 12 вересня 2018 року прийнятим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 1-:-4, 10 літ. "Д-1" загальною площею 116,1 кв. м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за реєстровано за ОСОБА_9 (номер відомостей про речове право: 27888583).

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42971989 від 12 вересня 2018 року прийнятим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 7,8 загальною площею 114,3 кв. м літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) за реєстровано за ОСОБА_9 (номер відомостей про речове право: 27887867).

Зазначені обставини стали підставою для звернення Салтівської окружної прокуратури міста Харкова до суду із цим позовом до відповідачів про визнання незаконними та скасування додатку до рішення, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування нежитлових приміщень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позову, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги прокурора в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребувати об`єкт нерухомого майна.

Прокурор обґрунтовував позовні вимоги тим, що рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, є незаконним, оскільки ФОП ОСОБА_8 жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна в оренді не здійснила.

Як зазначав прокурор, ІНФОРМАЦІЯ_10 обрала спосіб приватизації спірного майна шляхом викупу орендарем, тому рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства, і його слід визнати недійсним. Оскільки спірні нежитлові приміщення вибули із власності держави поза волею власника, то прокурор зазначав, що спірний правочин вчинено не в інтересах держави та територіальної громади, тому наявні підстави для визнання його недійсним із витребуванням нерухомого майна у кінцевого набувача.

Скаржник у апеляційній скарзі посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, відповідно до яких можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

При цьому скаржник зазначає, що ФО ОСОБА_9 , набуваючи спірне майно у власність, проявивши розумну обачливість, мав змогу та повинен був дослідити історію вибуття майна у попереднього власника, встановивши законність набуття продавцем цього майна та відповідно його добросовісність.

Колегія суддів установила, що в постанові ІНФОРМАЦІЯ_13 від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"6.44. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

6.45. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно".

У постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 752/11904/17, на яку посилається скаржник, зазначено про те, що "…відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі".

У постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц, на яку посилається скаржник, викладено правову позицію про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Колегія суддів зазначає, що згідно із частиною 1 статтею 388 Цивільного кодексу України у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна (частина 2 статті 388 Цивільного кодексу України).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності та добросовісності такого набуття (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 923/1137/21).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 Цивільного кодексу України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічний висновок викладений у постанові ІНФОРМАЦІЯ_13 від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, на яку посилається скаржник).

Тому, за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах ІНФОРМАЦІЯ_13 від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17.

У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, враховуючи висновки, викладені в постанові ІНФОРМАЦІЯ_13 від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, встановив, що на час придбання спірного майна ФО ОСОБА_9 . Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Державний реєстр обтяжень рухомого майна не містили відомостей, з яких би вбачалась наявність обтяжень спірного майна або нелегітимність його придбання продавцем ФОП ОСОБА_8 .

Таким чином, колегія суддів не встановила, а прокурор не навів обставин, що б свідчили про придбання ФО ОСОБА_9 майна без проявлення розумної обачності, а тому господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_8 на час відчуження спірного майна на користь ФО ОСОБА_9 був його добросовісним набувачем.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовані три критерії, які потрібно оцінити, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, у визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Оцінюючи зазначені критерії в контексті обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що в разі задоволення позовної вимоги про витребування у ФО ОСОБА_9 спірного нерухомого майна не буде дотримано справедливого балансу, оскільки це покладатиме надмірний індивідуальний тягар на фізичну особу (відсутність обґрунтованої компенсації у зв`язку з позбавленням права на майно), яка добросовісно набула право власності на об`єкти нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_11 від 08.07.2025 у справі № 922/545/22.

З урахуванням наведеного доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 752/11904/17, від 15.04.2020 у справі № 373/1810/16-ц, від 09.08.2023 у справі № 404/5748/17, за встановлених судом першої інстанції обставин, не підтвердились, а оскаржуване рішення не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається апелянт.

Тобто колегія суддів вважає, що прокурором жодним чином не було обґрунтовано недобросовісність поточного власника майна - Фізичної особи ОСОБА_9 , тому вимоги прокурора про витребування у добросовісного набувача на користь ІНФОРМАЦІЯ_5 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 спірного об`єкта нерухомого майна - не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування пункту 37 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 VI скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23 квітня 2014 року № 1570/14, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові ІНФОРМАЦІЯ_13 від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (предмет позову визнання неправомірним і скасування пункту рішення, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки) сформульовано правовий висновок, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України викладено ІНФОРМАЦІЯ_18 в постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 (пункт 8.36).

При цьому в пункті 49 постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване (аналогічні висновки викладено в постановах ІНФОРМАЦІЯ_13 від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (пункт 46), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52),від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34)).

Окрім цього, ІНФОРМАЦІЯ_19 неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах ІНФОРМАЦІЯ_13 від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 49).

Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено ІНФОРМАЦІЯ_18 , зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі №915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (пункт 8.1).

У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 37 додатку "Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу" до рішення 33 сесії ІНФОРМАЦІЯ_2 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 23 квітня 2014 року № 1570/14; про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 листопада 2014 року № 5205-В-С, укладений щодо нежитлових приміщень першого поверху № 7, 8 загальною площею 114,3 кв.м будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 , між ІНФОРМАЦІЯ_4 , від імені якої діяло ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий № 2921) та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року № 5220-В-С, укладений щодо нежитлових приміщень першого поверху № 1-:-4, 10 загальною площею 116,1 кв.м будівлі літ. "Д-1" по АДРЕСА_1 , між ІНФОРМАЦІЯ_4 , від імені якої діяло ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстровий № 3228) не підлягають задоволенню саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади Харківської області (аналогічний висновок викладено в пунктах 73, 87 постанови ІНФОРМАЦІЯ_13 від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Аналогічні висновки у справі з подібними обставинами зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_11 від 10 вересня 2024 року у справі № 922/459/22.

У свою чергу, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 92.5/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Колегія суддів зауважує, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, то це виключає необхідність надання судом оцінки будь-яким іншим аргументам в цій частині вимог.

Щодо заяв першого та четвертого відповідачів про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає, що застосування строку позовної давності можливе лише у випадках, коли позов кваліфікується судом як обґрунтований і такий, що підлягає задоволенню.

Таку позицію ВС відображено у великій кількості постанов від 13.05.2014 у справі № 3-14г14, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 26.11.2019 у справі №904/841/18, від 20.01.2020 у справі №924/774/18, від 07.04.2021 у справі №911/2669/19, від 13.10.2021 у справі №914/687/20.

Оскільки і даному випадку судом встановлено, що позов не підлягає задоволенню, підстави для застосування інституту строку позовної давності відсутні.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 270, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури (вх.№ 986Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 залишити без задоволення.

Рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 у справі № 922/3073/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 08.08.2025.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3