РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.08.2025Справа № 910/6586/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп"

про стягнення 1 505 789,59 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариство з обмеженою відповідальністю «Газойлтехнопайп» про стягнення 1 505 789,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про закупівлю робіт № від 19.01.2023, в частині строків виконання робіт.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2025 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

09.06.2025 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

02.07.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти позову зазначає, що застосування штрафних санкцій по Договору до закінчення строку виконання таких робіт є неправомірним, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові № 910/3385/24 від 18.02.2025. Відповідач зазначає, що замовником було допущено прострочення в частині надання дозволу на проведення робіт на 22 дні, за відсутності якого підрядник не мав змоги приступити до виконання робіт по Договору та виконати зобов`язання, в зв`язку з чим, відповідачем надано власний контррозрахунок штрафних санкцій. Також відповідач зазначає, що замовником було допущено прострочення кредитора, яке зумовлюється несвоєчасним прийняттям робіт по Договору. Крім того, відповідач зазначає, що з урахуванням п. 8.4 Договору термін строку виконання робіт було продовжено на строк дії обставин непереборної сили, а відтак застосування санкцій по Договору до закінчення строку виконання таких робіт без урахування дії форс-мажорних обставин є протиправним.

Також, 02.07.2025 представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

08.07.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що сторони у Договорі, скориставшись принципом свободи договору, передбачили можливість нарахування штрафних санкцій саме у випадку несвоєчасного виконання як окремого виду Робіт, так і певного етапу Робіт, обумовлених Договором і передбачених Графіком виконання робіт (Додаток № 3) незалежно від виконання усього зобов`язання, і нарахування таких штрафних санкцій не залежить від порушення строків виконання усіх етапів Договору і здачі цілого готового об`єкту. Позивач зазначає, що наведені відповідачем у відзиві висновки Верховного Суду не враховують умови Договору, який є предметом судового розгляду у цій справі, а також зміст ст.ст. 6, 629, ч.3 ст.883 ЦК України. Позивач зазначає, що специфіка надання дозволу на виконання робіт на об`єктах ТОВ «Оператор ГТС України» зумовлена, тим, що вони є об`єктами підвищеної небезпеки і потребують проведення інструктажів та навчань з техніки безпеки осіб, які безпосередньо допускаються на об`єкт, і такі дозволи надаються під підпис відповідальної особи - тобто, особисто, а відтак, дозвіл №1-СА не міг бути виданий раніше, аніж відповідальна особа субпідрядної організації безпосередньо з`явилась на об`єкт для його отримання, натомість відповідачем не надано жодного доказу того, що представник субпідрядної організації з`являвся на об`єкт раніше, але йому не було надано дозвіл, а отже, дозвіл №1-СА було надано представнику субпідрядної організації саме у день, коли такий представник з`явився на об`єкт, що свідчить про те, що отримання відповідальною особою субпідрядної організації дозволу (допуску) №1-СА 30.03.2023 не є простроченням кредитора та жодним чином не вплинуло на строки виконання робіт відповідачем як підрядником. Також позивач зазначає, що не є простроченням кредитора і факти неякісного виконання робіт підрядником, оскільки саме на підрядника покладено обов`язок виконати якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (Додаток №3) строки Роботи відповідно до Технічних, якісних та кількісних характеристик (Додаток №1), ДБН іншої нормативної документації (п. 7.3.1 Договору), а відтак, у випадку неякісного виконання таких робіт підрядником, відсутні будь-які підстави для прийняття замовником таких неякісно виконаних робіт. Крім того. позивач зазначає, що відповідач не повідомив позивача про початок дії обставин непереборної сили, а також не надав відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України, що у свою чергу є недотримання п. 8.2 Договору з боку відповідача

09.07.2025 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

11.07.2025 представником позивача подано заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газойлтехнопайп» (далі - підрядник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - замовник, Відповідач) укладено Договір про закупівлю послуг № (далі - Договір), за умовами якого підрядник за завданням замовника, відповідно до умов цього Договору, зобов`язується на свій ризик надати послуги: послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пунктів вимірювання витрат газу ГРС Оратів), відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, далі іменуються - роботи), а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов цього Договору.

Графіком визначено, що роботи мають бути виконані в 3 етапи та у такі строки: строк обстеження, розробки, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації (перший етап) визначено не пізніше 120 календарних днів з дати укладання Договору, тобто не пізніше 19.05.2023; строк виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, виконання будівельно-монтажних та електромонтажних робіт (другий етап) становив 300 календарних днів з дати укладання Договору, тобто не пізніше 15.11.2023; строк завершення пусконалагоджувальних робіт (третій етап) мали бути проведені не пізніше 365 календарних днів з дати укладання Договору, тобто не пізніше 19.01.2024.

Вартість виконуваних підрядником за Договором робіт, згідно з п. 3.1 Договору та враховуючи Додаткову угоду №1 від 30.11.2023 до Договору, складає 8 244 981.35 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 4.1 Договору підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладання цього Договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником Графіку виконання робіт (Додаток №3), що додається до цього Договору та є невід`ємною його частиною.

Пунктом 4.3 Договору визначено, що датою закінчення викопаних підрядником Робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, передбаченому Розділом 5 цього Договору.

У відповідності до п. 5.1 Договору передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 5.2 Договору акт приймання виконаних робіт та довідку про вартість виконаних робіт готує підрядник за формами КБ-2в і надає його замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця.

Разом з актом приймання виконаних робіт підрядник надає замовнику повний комплект виконавчої документації за звітний період, оформленої належним чином. відповідно до вимог чинних нормативних документів у галузі будівництва.

Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів перевіряє достовірність отриманих акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт в частині фактично виконаних робіт, їх відповідність показникам якості. комплектність виконавчої документації, та, у разі відсутності явних недоліків, підписує його в рамках цього ж строку, або направляє мотивоване заперечення проти такого підписання.

Згідно з п. 5.3 Договору у випадку ненадання або надання підрядником замовнику неповного комплекту виконавчої документації, замовник набуває право не приймати та не оплачувати акти приймання виконаних робіт, до моменту надання повного комплекту виконавчої документації.

Пунктом 5.4 Договору узгоджено, що у разі виявлення в процесі приймання-передачі робіт недоліків, замовник письмово повідомляє підрядника про такі недоліки, та повідомляє його про час та місце зустрічі для складання акту про недоліки виконаних робіт, в якому обов`язково фіксується дата виявлення недоліків і дата щодо їх безкоштовного усунення.

Після усунення підрядником недоліків, зазначених в акті про недоліки виконаних робіт, підписується акт приймання виконаних робіт та довідка про вартість виконаних робіт, на підставі яких здійснюється розрахунок, передбачений Розділом 3 цього Договору. Акт приймання виконаних робіт, підписаний однією стороною, вважається недійсним та роботи вважаються такими, що не прийняті замовником та не передані підрядником (п. 5.5 Договору).

Згідно з п. 7.3.1 Договору підрядник зобов`язаний виконати роботи якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (Додаток №3) строки відповідно до Технічних, якісних та кількісних характеристик (Додаток №1), ДБН іншої нормативної документації.

Для виконання робіт підрядник має отримати від замовника допуск на об`єкт, для чого, відповідно до пп. 7.3.3 Договору, протягом 5 (п`яти) робочих днів після підписання цього Договору надати замовнику заяву за встановленою формою та необхідний перелік документів для отримання Допуску персоналу підрядника відповідно до вимог внутрішніх документів щодо охорони праці та допуску працівників сторонніх організацій та відвідувачів для виконання робіт (завдань) на об`єктах ТОВ «Оператор ГТС України»

Відповідно до п. 10.2 Договору у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених Графіком виконання робіт (Додаток №3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 395 календарних днів. В частині гарантійних зобов`язань Договір діє до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

Закінчення терміну дії цього Договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, взятих на себе за цим Договором та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 11.1 та п. 11.2 Договору).

За актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2024 року від 05.03.2024 підрядником передано замовнику частину робіт ІІ етапу на суму 36 753,19 грн та змонтоване устаткування на суму 7 637 442,00 грн з ПДВ.

Позивач зазначає, що такі факти також встановлено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 у справі № 910/4672/24: «Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно Графіку виконання робіт по об`єкту (додаток № 3 до договору) кінцевим строком виконання І етапу робіт було до 19.05.2023; ІІ етапу - до 15.11.2023; ІІІ етапу - до 19.01.2024. … Судом встановлено, що, фактично станом на 19.02.2024 (після завершення терміну дії Договору) Підрядником не було виконано свої зобов`язання за договором, про що свідчить факт відсутності Актів виконаних робіт до моменту отримання Замовником суми банківської гарантії. Перший акт приймання виконаних будівельних робіт за договором (з актом вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт) датовано лише 05.03.2024. Отже, ТОВ «Газойлтехнопайп» (Підрядник), у зв`язку із порушенням строків виконання Робіт, допустив неналежне виконання робіт за Договором…».

За актом № 2 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2024 року від 09.07.2024 підрядником передано замовнику частину робіт ІІ етапу на суму 379931,14 грн, роботи ІІІ етапу на суму 6 123,67 грн, а також обладнання на 108 000,00 грн.

Позивач зазначає, що із наведених актів вбачається, що роботи ІІ етапу були прострочені на 110 і 236 днів відповідно, а роботи ІІІ етапу - на 171 календарний день, що є достатньою підставою для виникнення у підрядника обов`язку зі сплати штрафних санкцій у розмірі, передбаченому п. 10.2 Договору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідачем було прострочено виконання робіт за другим та третім етапами робіт по Договору, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 934 012,09 грн пені та 571 777,50 грн. штрафу.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626, частиною першою статті 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 цього Кодексу).

Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати сутність договору такого виду.

Проаналізувавши передбачені договором зобов`язання сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за правовою природою є договором підряду, правовідносини щодо якого регулюються положеннями, зокрема, § 1 Глави 61 ЦК України.

Так, статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У розумінні наведеної норми основним предметом договору підряду є результат виконаних підрядником робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Графіком до Договору визначено, що роботи мають бути виконані в 3 етапи та у такі строки: строк обстеження, розробки, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації (перший етап) визначено не пізніше 120 календарних днів з дати укладання Договору, тобто не пізніше 19.05.2023; строк виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, виконання будівельно-монтажних та електромонтажних робіт (другий етап) становив 300 календарних днів з дати укладання Договору, тобто не пізніше 15.11.2023; строк завершення пусконалагоджувальних робіт (третій етап) мали бути проведені не пізніше 365 календарних днів з дати укладання Договору, тобто не пізніше 19.01.2024.

За актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2024 року від 05.03.2024 підрядником передано замовнику частину робіт ІІ етапу на суму 36 753,19 грн та змонтоване устаткування на суму 7 637 442,00 грн з ПДВ.

За актом № 2 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2024 року від 09.07.2024 підрядником передано замовнику частину робіт ІІ етапу на суму 379931,14 грн, роботи ІІІ етапу на суму 6 123,67 грн, а також обладнання на 108 000,00 грн.

Позивач зазначає, що із наведених актів вбачається, що роботи ІІ етапу були прострочені на 110 і 236 днів відповідно, а роботи ІІІ етапу - на 171 календарний день, що є достатньою підставою для виникнення у підрядника обов`язку зі сплати штрафних санкцій у розмірі, передбаченому п. 10.2 Договору.

З наведеного вбачається, що умовами Договору з урахуванням додатків до нього визначено різні обов`язки підрядника у межах основного зобов`язання, зокрема обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації, виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи, електромонтажні роботи, пусконалагоджувальні роботи.

Отже, проаналізувавши передбачені у Договорі зобов`язання підрядника, суд дійшов висновку, що основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених Договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет Договору, це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого Договору.

Подібний висновок міститься у постанові №910/3385/24 від 18.02.2025 Верховного Суду.

За змістом статей 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

За змістом частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 ГК України).

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % цієї вартості.

За змістом частини четвертої статті 231 цього Кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Із системного аналізу викладених норм законодавства вбачається, що відповідальність підрядника за умовами укладеного між сторонами Договору у виді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі прострочення виконання відповідачем обов`язку зі здачі завершеного будівництвом об`єкта в експлуатацію, тобто за прострочення виконання підрядних робіт у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання.

Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №910/3385/24.

Так, предмет спору у справі №910/3385/24 є подібним предмету спору у справі №910/6586/25, а саме, стягнення пені та штрафу нарахованих за прострочення виконання робіт по етапам за договором про надання послуги. Судом взято до уваги, що Договір у цій справі та договір, який був досліджений у справі №910/3385/24 мають аналогічні умови, та в обох випадках стороною їх є позивач.

Європейський суд з прав людини констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (рішення від 21.10.2010 у справі «"Дія-97" проти України», заява № 19164/04, § 47).

Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 № 17-рп/2010 у справі № 1-25/2010, відповідно до якого одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (постанова від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, скільки в процесі його правозастосування. Гарантія остаточності та обов`язковості судових рішень є складовими принципу правової визначеності та означають, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися (див. постанову від 21 лютого 2020 року у справі № 813/2646/18). Велика Палата Верховного Суду робить акцент, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, має характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля (див. постанови від 28 лютого 2018 року у справі № 800/284/17; 22 травня 2018 року у справі № 800/474/16 (П/9901/197/18); 07.11.2018 у справі № 214/2435/17; 12.12.2018 у справі №703/1181/16-ц; 03.05.2019 у справі № 127/2209/18).

На переконання Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанову від 14.03.2018 у справі № 917/1503/17).

Відповідно до частини 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Приймаючи до уваги те, що предмети спору у цій справі та справі №910/3385/24 є аналогічними, суд, вирішуючи цей спір, приймає до уваги зроблені висновки Верховним Судом у постанові №910/3385/24 від 18.02.2025.

Як убачається із матеріалів справи, сторони у Договорі визначили кінцевий строк виконання відповідачем усіх передбачених Договором робіт - протягом 365 календарних днів з дати укладення цього договору (пункт 4.1 Договору).

Крім того, у Додатку № 3 до Договору "Графік виконання робіт" сторони визначили строки виконання робіт, відповідно до якого підрядник зобов`язався виконати роботи з обстеження, розробки, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації - 120 днів, виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи, електромонтажні роботи - 300 днів, пусконалагоджувальні роботи - 365 днів.

Так, сторони визначили у Договорі початок перебігу терміну виконання робіт саме з дати укладання Договору - 19.01.2023.

Таким чином, з урахуванням п. 4.1 Договору, гранична дата виконання робіт по Договору - 19.01.2024.

Отже, правомірним є нарахування штрафних санкцій з 20.01.2024.

Здійснивши перерахунок штрафних санкцій суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування 429 822,15 грн пені та 571 777,50 грн штрафу.

При цьому, посилання відповідача на те, що замовником було допущено прострочення в частині надання дозволу на проведення робіт на 22 дні, за відсутності якого підрядник не мав змоги приступити до виконання робіт по Договору та виконати зобов`язання, судом відхиляються, з огляду на наступне.

Для виконання робіт підрядник має отримати від замовника допуск на об`єкт, для чого, відповідно до пп. 7.3.3 Договору, протягом 5 (п`яти) робочих днів після підписання цього Договору надати замовнику заяву за встановленою формою та необхідний перелік документів для отримання Допуску персоналу підрядника відповідно до вимог внутрішніх документів щодо охорони праці та допуску працівників сторонніх організацій та відвідувачів для виконання робіт (завдань) на об`єктах ТОВ «Оператор ГТС України».

Так, частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України установлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч. 3 ст. 220 Господарського кодексу України боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави стверджувати, що термін "кредитор" у ст. 613 ЦК України використовується умовно як сторона, що у зобов`язальних правовідносинах протистоїть особі, яка є боржником. Виходячи з чого, зазначені в ч. 4 ст. 612 ЦК України умови настають, зокрема, у разі невиконання кредитором свого зобов`язання за договором шляхом належного прийняття або неприйняття виконаного боржником зобов`язання за договором, внаслідок чого прострочення боржника не може настати до виконання кредитором свого обов`язку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, будучи згідно з п. 7.7.3 Договору зобов`язаним звернутись до позивача за отриманням дозволу протягом 5 робочих днів після підписання Договору, тобто у строк до 26.01.2023, лише 02.03.2023 відповідач вперше звернувся із Листом за отриманням дозволу для допуску на об`єкт, а відтак, саме відповідачем порушено строк на звернення до позивача за отриманням дозволу, і в подальшому, жодних доказів звернення за його фактичним отриманням до 30.03.2023, до матеріалів справи не надано, в зв`язку з чим, доводи відповідача щодо порушенням позивачем строку на надання дозволу судом відхиляються.

Також судом відхиляються посилання відповідача на несвоєчасне прийняттям робіт по Договору, оскільки не є простроченням кредитора неякісне виконання робіт підрядником, оскільки саме на підрядника покладено обов`язок виконати якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (Додаток №3) строки Роботи відповідно до Технічних, якісних та кількісних характеристик (Додаток №1), ДБН іншої нормативної документації (п. 7.3.1 Договору), а відтак, у випадку неякісного виконання таких робіт підрядником, відсутні будь-які підстави для прийняття замовником виконаних з недоліками робіт, до моменту усунення в порядку визначеному Договором (п. 5.4 Договору) таких недоліків та їх прийняття замовником (п. 5.5 Договору).

Щодо доводів відповідача про те, що з урахуванням п. 8.4 Договору термін строку виконання робіт було продовжено на строк дії обставин непереборної сили, а відтак застосування санкцій по Договору до закінчення строку виконання таких робіт без урахування дії форс-мажорних обставин є протиправним, суд зазначає наступне.

Розділом 8 договору визначено, що жодна зі сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов у разі настання надзвичайних та невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військовi дiї, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропрiацiя, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквiзицiя, громадська демонстрацiя, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентованi умовами вiдповiдних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемiя, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повiнь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За умовами п. 8.2. договору сторони протягом 10 (десяти) календарних днів повинні сповістити одна одну про початок обставин непереборної сили (форс - мажора) у письмовій формі. Повідомлення про початок дії обставин непереборної сили (форс - мажора) та строк їх дії підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України.

Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї зі сторін про неможливість виконання прийнятих за даним договором зобов`язань внаслідок дії обставин непереборної сили та/або не надання сертифікату Торгово-промислової палати України, позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищевказану обставину, як на підставу, що звiльняє вiд відповідальності за невиконання зобов`язань (п. 8.3. договору).

Пунктом 8.4. договору сторони дійшли згоди, що при настані обставин непереборної сили виконання зобов`язань за цим договором продовжується на строк, відповідний строку дії вказаних обставин. Якщо обставини непереборної сили безперервно триватимуть понад 90 (дев`яносто) календарних днів, то кожна з сторін матиме право в односторонньому порядку розірвати ніж за 20 (двадцять) календарних днів до очікуваної дати розірвання.

Суд зазначає, що згідно статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Узагальнюючими обставинами непереборної сили є їх об`єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин. До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (пункт 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20).

Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Виходячи з аналізу статті 218 Господарського кодексу України звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови, якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Так, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 та від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і під час їх виникнення сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Також доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17.

Також Верховний Суд у своїй практиці неодноразово підкреслював, що сертифікат про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування таких обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не зобов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18). Адже визнання сертифіката Торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Водночас, як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" також зверталось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" про стягнення 420 900,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову у справі № 910/4672/24 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" посилалось на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" безпідставно отримало грошові кошти в розмірі 420 900,00 грн в якості оплати за гарантією, за відсутності настання гарантійного випадку у зв`язку з порушенням строку виконання робіт за Договором, який є предметом розгляду і у даній справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/4672/24 від 28.06.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2025, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

У постанові від 23.04.2025, залишаючи без змін рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/4672/24 від 28.06.2024, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне:

- натомість позивачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із відповідачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання позивачем своїх зобов`язань за договором від 19.01.2023 №;

- щодо сертифікату №3200-24-0182 про форс-мажорні обставини за №43/03.23 від 29.01.2023, виданий Київською обласною торгово-промисловою палатою, суд відзначає, що оголошення форс-мажору має здійснюватися в порядку, передбаченому умовами договору, а саме відповідно до пункту 8.2. договору від 19.01.2023, яким визначено, що сторони протягом 10 (десяти) календарних днів повинні сповістити одна одну про початок обставин непереборної сили (форс - мажора) у письмовій формі. Повідомлення про початок дії обставин непереборної сили (форс - мажора) та строк їх дії підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України;

- разом з цим, докази повідомлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" відповідача про настання форс-мажорних обставин у строк визначений умовами договору матеріали справи не містять та позивачем суду не надано;

- окрім того, матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "Газойлтехнопайп" звертаючись до ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" з листом №454, яким повідомило про настання форс-мажорних обставин, не надало до вказано листа сертифікату, яким би засвідчувало факт настання форс-мажорних обставин;

- при цьому твердження апелянта, наведені в апеляційній скарзі стосовно відсутності погодженого сторонами обов`язку надання відповідного сертифікату разом з повідомлення про настання форс-мажорних обставин, колегія суддів відхиляє, оскільки умовами пункту 8.2. договору від 19.01.2023 чітко визначено, що повідомлення про початок дії обставин непереборної сили (форс - мажора) та строк їх дії підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України;

- до того ж колегією суддів враховано, що договір № від 19.01.2023 був укладений сторонами в період дії воєнного стану, отже при його підписанні сторони розуміли всі можливі ризики для своєї господарської діяльності і мали враховувати їх у своїх роботі.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18, від 13.08.2019 у справі №910/11164/16.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" №28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII).

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно з п.п.44, 46 даної Доповіді:

« 44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.»

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:

"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів."

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Суд зазначає, що відповідно до приписів статті 6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким чином, у справі № 910/4672/24 встановлено відсутність необґрунтованості посилань на відсутність прострочення Товариством з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" зобов`язань за договором про закупівлю послуг № від 19.01.2023 у зв`язку з настанням обставин непереборної сили.

За таких обставин суд відхиляє посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах.

Крім того, у п. 6.10 Договору сторони погодили, що вони залишають за собою право зупинити виконання робіт в межах строку дії договору на підставі письмового звернення підрядника або замовника про настання умов, за яких виконання робіт заборонено та/або не рекомендовано діючими нормативами, галузевими документами,національними стандартами та правилами, що регламентують предмет таких робіт.

Відповідно до п. 6.11 Договору у випадку зупинки виконання робіт на підставі причин, наведених у п. 6.10, сторони складають акт про зупинку виконання робіт.

За умовами п. 6.12 Договору у випадку зупинки робіт, загальний строку виконання робіт продовжується на термін, еквівалентний такій зупинці в межах строку дії договору.

Матеріали справи не містять доказів складання між сторонами актів про зупинку виконання робіт за Договором.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у ст. 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України, щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

При цьому, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 зазначено, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як встановлено вище, відповідачем порушено свої договірні зобов`язання в частині строку виконання робіт, у зв`язку з чим позивач скористався своїм правом на нарахування штрафних санкцій відповідно до п. 10.2. Договору за таке порушення.

Судом встановлено, що узагальнені доводи відповідача в обґрунтування необхідності зменшення заявлених до стягнення з нього штрафних санкцій за Договором зводяться до збитковості підприємства у 2022-2023 роках, виконання робіт у повному обсязі за Договором та відсутності завдання позивачу збитків порушенням строків виконання робіт; неможливість відповідача впливати на визначення умов Договору; неодноразове повідомлення позивача про неможливість виконання робіт у встановлені строки.

Позивач, у свою чергу, заперечував щодо зменшення розміру штрафних санкцій, зазначаючи, зокрема, про обізнаність відповідача як з необхідністю виконання робіт у визначені Договором строки, так і з відповідальністю за порушення таких строків. Крім того, позивач зазначав про перебування сторін у рівних умовах відносно запровадження в Україні воєнного стану та скрутного фінансового становища. Доводи відповідача щодо його збитковості позивач вважає недоведеними, оскільки звітність за 2022-2023 роки не є актуальною для вирішення питання щодо штрафних санкцій у 2025 році.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2022 р. у справі № 916/2302/21.

У процесі розгляду справи відповідачем у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України не було надано суду належних, допустимих та вірогідних доказів, що б підтверджували наявність обставин, що є підставою у відповідності до положень ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України для реалізації судом права на зменшення розміру штрафних санкцій. Водночас, доводи відповідача про неможливість своєчасного виконання робіт за Договором у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин відхилені судом вище.

Судом враховано значне прострочення відповідачем виконання робіт за Договором, а також те, що обґрунтований розмір штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, не є значним чи надмірно великим, виходячи із загальної суми вартості виконаних робіт за Договором, а також погодженого між сторонами розміру неустойки пені лише у розмірі 0,1 % від вартості несвоєчасно виконаних робіт та штрафу лише у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

При цьому надані відповідачем фінансові звітності малого підприємства (баланс на 31.12.2022, звіт про фінансові результати за 2022, баланс на 31.12.2023, звіт про фінансові результати за 2023) не є достатніми підставами для зменшення розміру штрафних санкцій (пені та штрафу) з урахуванням встановлених судом обставин справи та у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій за даним позовом, у зв`язку з чим відповідне клопотання відповідача залишається без задоволення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму пені.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" (03150, місто Київ, вулиця Тютюнника Василя, будинок, 53, офіс, 1133; ідентифікаційний код: 40228402) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (03065, м. Київ, проспект Любомира Гузара, 44; ідентифікаційний код: 42795490) пеню у розмірі 429 822 (чотириста двадцять дев`ять тисяч вісімсот двадцять дві) грн. 15 коп., штраф у розмірі 571 777 (п`ятсот сімдесят одна тисяча сімсот сімдесят сім) грн. 50 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 024 (п`ятнадцять тисяч двадцять чотири) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено: 14.08.2025

Суддя О.А. Грєхова