ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/568/25

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Пригуза П.Д., розглянувши матеріали справи у спрощеному позовному провадженні,

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЗА", код ЄДРПОУ - 31179051, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 91,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Чепуріна Віктора Миколайовича, РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ,

про стягнення коштів,

Секретар судового засідання - Ігнатко О.В.,

Без виклику учасників справи,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БАЗА", код ЄДРПОУ - 31179051, звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача Фізичної особи - підприємця Чепуріна Віктора Миколайовича, РНОКПП - НОМЕР_1 , з позовними вимогами стягнення з відповідача на свою користь 26 728.25 грн. за договором підприємницького франчайзингу (франшизи) від 01.07.2024 року.

Описова частина рішення.

Ухвалою суду від 20.05.2025 в межах даної справи прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Надалі, 27.05.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача (вх. №02.3.1-02/5127/25 від 27.05.2025 року), в якому він вказує, що визнає означену заборгованість та зазначає, що на даний час він не користується франшизою та фактично не здійснює діяльність передбачену договором підприємницького франчайзингу (франшизи) від 01.07.2024, а відтак відсутність можливість оплатити 26 728.25 грн. боргу.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Правова позиція позивача у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами спору був укладений договір підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії) від 01.07.2024 року. Згідно такого договору франчайзер передає франчайзі франчайзинговий пакет, який є повною системою ведення бізнесу, що складається з інтелектуальних та інших прав - права на використання торговельної марки франчайзера, його ділової репутації, ділового досвіду, маркетингової технології, комерційної інформації з метою здійснення франчайзі самостійної підприємницької діяльності з продажу товарів та послуг під торговельною маркою франчайзера. У свою чергу франчайзі зобов`язується виплачувати товариству винагороду (роялті) і вести свою діяльність за заздалегідь визначеними правилами ведення бізнесу, які встановлює франчайзер, а також виконувати інші обов`язки, визначені договором франчайзингу.

Позивач зазначає, що відповідач з моменту укладення договору франчайзингу здійснює підприємницьку діяльність в магазині ЗІНА, визначеною в договорі адресою: м. Ужгород, вул. Тімірязева, 12Б, та отримує дохід від підприємницької діяльності, що підтверджується зокрема заключною банківською випискою по його рахунку.

За п. 5.1. договору франчайзингу франчайзі зобов`язаний сплачувати франчайзеру франчайзинговий платіж у вигляді щорічного фіксованого платежу у розмірі 12 500.00 грн., який сплачується франчайзі незалежно від дати укладення даного договору або закінчення строку його дії. Також, відповідно до п. 5.1.1. договору, франчайзі сплачує франчайзеру роялті в розмірі 3.75% від чистого прибутку франчайзі за результатами звітного періоду. Чистим прибутком франчайзі вважається різниця між задекларованими доходами франчайзі та документально підтвердженими витратами франчайзі (оплата товару, послуг).

Позивач вказує, що зі своєї сторони виконала зобов`язання за договором, що підтверджується актом про надання послуг підприємницького франчайзингу (франшизи) від 28.02.2025, який підписаний сторонами договору франчайзингу. Так, загальна вартість послуг зафіксована сторонами у акті про надання послуг підприємницького франчайзингу (франшизи) складає 26 728.25 грн. та складається із суми 6250 грн. та суми 20 478.25 грн. Франчайзі (відповідач) зобов`язався сплатити вартість послуг протягом 15 робочих днів з моменту підписання сторонами акту про надання послуг підприємницького франчайзингу від 28.02.2025 року.

Позивач вказує, у визначений сторонами строк відповідач не сплатив позивачу кошти, через що позивач звернувся з позовом про стягнення коштів в судовому порядку.

Правова позиція відповідача у справі.

Надалі, 27.05.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача (вх. №02.3.1-02/5127/25 від 27.05.2025 року), в якому він вказує, що визнає означену заборгованість у розмірі 26 728.25 грн. та зазначає, що на даний час він не користується франшизою та фактично не здійснює діяльність передбачену договором підприємницького франчайзингу (франшизи) від 01.07.2024, а відтак відсутність можливість оплатити 26 728.25 грн. боргу.

Мотивувальна частина рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи та давши їм правову оцінку, судом встановлено таке.

Так, судом встановлено, що дійсно 01.07.2024 між сторонами спору був укладений договір підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії). Згідно такого договору франчайзер передає франчайзі франчайзинговий пакет, який є повною системою ведення бізнесу, що складається з інтелектуальних та інших прав - права на використання торговельної марки франчайзера, його ділової репутації, ділового досвіду, маркетингової технології, комерційної інформації з метою здійснення франчайзі самостійної підприємницької діяльності з продажу товарів та послуг під торговельною маркою франчайзера. У свою чергу франчайзі зобов`язується виплачувати товариству винагороду (роялті) і вести свою діяльність за заздалегідь визначеними правилами ведення бізнесу, які встановлює франчайзер, а також виконувати інші обов`язки, визначені договором франчайзингу (п. 4.1. договору).

Франчайзер надає франчайзі на термін дії цього договору за винагороду не виключне право на використання торговельної марки франчайзера (п. 4.2. договору).

Пунктом 5.1. договору сторони передбачили, що франчайзі зобов`язаний сплачувати франчайзеру франчайзинговий платіж у вигляді щорічного фіксованого платежу у розмірі 12 500.00 грн., який сплачується франчайзі незалежно від дати укладення даного договору або закінчення строку його дії.

Додатково франчайзі сплачує франчайзеру роялті в розмірі 3.75% від чистого прибутку франчайзі за результатами звітного періоду. Чистим прибутком франчайзі вважається різниця між задекларованими доходами франчайзі та документально підтвердженими витратами франчайзі (оплата товару, послуг) (п. 5.1.1. договору).

Такий договір набув чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 1 року (п. 13.1 договору).

Відповідно до приписів п. 13.2. договору, він вважається автоматично пролонгованим на наступний календарний рік у випадку, якщо жодна зі сторін не заявить про своє бажання припинити дію цього договору не пізніше 30 календарних днів до дати припинення його дії.

Судом встановлено, що такий договір підписано уповноваженими представниками сторін.

Судом також встановлено, що 28.02.2025 між сторонами спору був укладений акт про надання послуг підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії).

Відповідно до приписів такого акту, франчайзер (позивач) надав, а франчайзі (відповідач) отримав послуги підприємницького франчайзингу (франшизи), комерційної концесії, субліцензії за період з моменту укладення договору до 31.12.2024 у наступному розмірі: відповідно до п. 5.1. договору франчайзинговий платіж у вигляді фіксованого платежу складає 12 500.00 грн., але з огляду на дію договору тільки за період з 01.07.2024 по 31.12.2024, сторони дійшли згоди, що за 6 місяців 2024 року платіж складатиме розмір 6250.00 грн.

У відповідності до п. 5.1.1. договору, сторони дійшли згоди, що загальний дохід франчайзі за здійснення підприємницької діяльності згідно податкової декларації за 2024 рік склав 5 460 866.92 грн., а франчайзі підтвердив, що для розрахунку за цим договором враховують чистий дохід 10%, а саме 546 086.69 грн. Сторони дійшли згоди, що сума розрахунку паушального платежу 546 086.69 грн. * 3.75% = 20 478.25 грн.

Відповідно до п. 1 даного акту загальна вартість послуг складає 26 728.25 грн.

Пунктом 4 акту сторони передбачили, що франчайзі зобов`язується сплатити вартість послуг упродовж 15 робочих днів з моменту підписання сторонами даного акту.

Судом встановлено, що такий акт підписаний уповноваженими представниками сторін.

Банківською випискою, яка міститься в матеріалах справи підтверджується отримання відповідачем доходу від здійснюваної ним підприємницької діяльності згідно договору підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії) від 01.07.2024 року.

Висновки суду та норми права, що підлягають застосуванню.

Положеннями ст. 11 ЦКУ передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦКУ).

Згідно положень ст. 509 ЦКУ, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦКУ).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦКУ).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУ).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦКУ).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦКУ, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦКУ, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦКУ).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ).

Згідно ст. 631 ЦКУ, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Нормою ст. 638 ЦКУ передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами ч. 1 ст. 1115 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов`язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації (ст. 1116 ЦКУ).

Відповідно до ст. 1117 ЦКУ, сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особи, які є суб`єктами підприємницької діяльності.

Приписами ст. 1121 ЦКУ передбачено, що з урахуванням характеру та особливостей діяльності, що здійснюється користувачем за договором комерційної концесії, користувач зобов`язаний: 1) використовувати торговельну марку та інші позначення правоволодільця визначеним у договорі способом; 2) забезпечити відповідність якості товарів (робіт, послуг), що виробляються (виконуються, надаються) відповідно до договору комерційної концесії, якості аналогічних товарів (робіт, послуг), що виробляються (виконуються, надаються) правоволодільцем; 3) дотримуватися інструкцій та вказівок правоволодільця, спрямованих на забезпечення відповідності характеру, способів та умов використання комплексу наданих прав використанню цих прав правоволодільцем; 4) надавати покупцям (замовникам) додаткові послуги, на які вони могли б розраховувати, купуючи (замовляючи) товари (роботи, послуги) безпосередньо у правоволодільця; 5) інформувати покупців (замовників) найбільш очевидним для них способом про використання ним торговельної марки та інших позначень правоволодільця за договором комерційної концесії; 6) не розголошувати секрети виробництва правоволодільця, іншу одержану від нього конфіденційну інформацію.

Судом встановлено, що 01.07.2024 між сторонами спору був укладений договір підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії).

Франчайзер надає франчайзі на термін дії цього договору за винагороду не виключне право на використання торговельної марки франчайзера (п. 4.2. договору).

Судом також встановлено, що 28.02.2025 між сторонами спору був укладений акт про надання послуг підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії). Відповідно до п. 1 даного акту загальна вартість послуг складає 26 728.25 грн.

Пунктом 4 акту сторони передбачили, що франчайзі зобов`язується сплатити вартість послуг упродовж 15 робочих днів з моменту підписання сторонами даного акту.

Судом встановлено, що такий акт підписаний уповноваженими представниками сторін.

27.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача в якому він визнає заборгованість у розмірі 26 728.25 грн.

Приписами ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення з відповідача 26 728.25 грн. за договором підприємницького франчайзингу (франшизи) від 01.07.2024 року.

Щодо обґрунтованості рішення.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України», зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не спростував заявлені до нього позовні вимоги в належний спосіб та належними і допустимими доказами, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 3 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відтак, суд постановляє повернути позивачу у справі з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 11, 13, 14, 73 - 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Чепуріна Віктора Миколайовича, РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЗА", код ЄДРПОУ - 31179051, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 91, 26 728.25 грн. (двадцять шість тисяч сімсот двадцять вісім гривень 25 копійок) боргу за договором підприємницького франчайзингу (франшизи) (комерційної концесії, субліцензії) від 01.07.2024 року.

3. Повернути позивачу у справі Товариству з обмеженою відповідальністю "БАЗА", код ЄДРПОУ - 31179051, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 91, з державного бюджету України 50 % сплаченого судового збору при поданні позовної заяви, а саме 1514.00 грн. (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень 00 копійок).

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 14.08.2025 року.

Суддя П. Д. Пригуза