ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року м.Дніпро Справа № 904/5251/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),

суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

при секретарі судового засідання Карпенко А.С.

Представники сторін в судове засідання не з`явились про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 (суддя Ліпинський О.В. Повне рішення складено 03.03.2025р. ) у справі №904/5251/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмачгазбудсервіс", м. Конотоп

до Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро

про зобов`язання визнати відсутнім обов`язок щодо сплати заборгованості за процентами в розмірі 1 101 479,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бахмачгазбудсервіс" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК" (далі - Відповідач) в якому просить визнати відсутнім у позивача перед відповідачем обов`язку щодо сплати заборгованості за процентами на підставі Кредитного договору № 15721/ЮКР/0 від 23.06.2021 року в розмірі 1 101 479,12 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.09.2020 року між Сторонами укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого Відповідач надав Позивачу кредит в сумі 18 200 000,00 грн. під 15% річних, з погашенням кредиту відповідно до погодженого графіку, з кінцевим терміном погашення 21.06.2024 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 року у справі № 904/5251/24 позов задоволено в повному обсязі.

Визнано відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю Бахмачгазбудсервіс перед Акціонерним товариством Акціонерний банк РАДАБАНК обов`язку щодо сплати заборгованості за процентами на підставі кредитного договору №15721/ЮКР/0 у сумі 1 101 479,12 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача 13 217,75 грн. витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що 23 червня 2021 між Відповідачем (Кредитором/Банком) та Позивачем (Позичальник) було укладено Кредитний договір №15721/ ЮКР/0 (надалі - Договір) за умовами пункту 1.1., якого, кредитор за наявності вільних грошових коштів зобов`язується на умовах цього договору, надати Позичальнику кредит в сумі 18 200 000,00 гривень зі сплатою процентів у розмірі 15 % річних, в розмірі та порядку, визначених даним договором (надалі за текстом - кредит). Позичальник зобов`язується повернути кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти і комісії за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Пунктом 1.2 Кредитного договору сторонами встановлено графік погашення кредиту та кінцевий термін погашення повної суми кредиту 21.06.2024.

На виконання умов Кредитного договору Банк надав Позивачу кредит у розмірі 18 200 000,00 грн., що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи.

У зв`язку з невиконанням Позичальником своїх зобов`язань щодо сплати чергових платежів в погашення кредиту та відсотків, керуючись пунктом 3.7 кредитного договору, Кредитний комітет банку прийняв рішення, яким визнав строк погашення кредиту по договору №15721/ЮКР/0 від 23.06.2021 таким, що настав 18.08.2022 року (протокол №180822/2 засідання кредитного комітету від 18.08.2022) про що повідомлено Позивача та Поручителів.

28.09.2022 року Банку направив Позичальнику вимогу про оплату заборгованості за кредитним договором, яка вручена останньому 05.10.2022 року. Через невиконання Позичальником обов`язку щодо погашення заборгованості, Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення простроченої суми кредиту в розмірі 10 735 398,75 грн., а також процентів за користування кредитом в розмірі 57 048,72 грн., які нараховані за період з 30.12.2022 по 11.01.2023. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.04.2023 року по справі №927/915/22 позов Банку задоволено в повному обсязі.

Доводи Позивача щодо продовження нарахування Відповідачем процентів по кредитному договору після 11.02.2023 року, в період з 12.01.2023р. по 19.09.2023р., підтверджується за висновком суду першої інстанції довідкою Банку та розрахунком заборгованості по кредитному договору (а.с. 20, 54-56). Як встановлено рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/915/22, Банк скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, зокрема, пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто, змінив строк виконання основного зобов`язання з 21.06.2024 року на 18.08.2022. Зміст умов п. 3.4., 3.5., 3.6. Кредитного договору, за висновком суду першої інстанції свідчить про те, що передбачена сторонами сплата процентів, в тому числі підвищених, у разі порушення позичальником строку погашення кредиту або його частини, визначена саме як плата за користування кредитом, а не як міра відповідальності за порушення умов договору, а отже, після пред`явлення Банком вимоги про дострокове погашення кредиту, в останнього відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі визначеному договором.

За наведеного, нарахування Відповідачем процентів за користування кредитними ресурсами в сумі 1 101 479,12 грн. після пред`явлення до Позивача вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, визнано судом першої інстанції безпідставним і не виключає можливість задоволення вимоги про визнання відсутнім у Позивача обов`язку щодо сплати відповідних процентів. При цьому, судом першо інстанції враховано, що у правовідносинах щодо нарахованих Відповідачем відсотків за користування кредитом в період з 12.01.2023 по 19.09.2023, Позивач не визнає себе боржником, але не може захистити своє право по відношенню до Відповідача в межах судового спору про стягнення відповідної заборгованості, оскільки такий судовий розгляд кредитором не ініційовано. Відповідно, за висновком суду першої інстанції єдиним доступним для Позивача способом захисту права, є пред`явлення позову про визнання відсутності права вимоги у Відповідача, або про визнання відсутності свого кореспондуючого обов`язку щодо такої вимоги.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, через ситему «Електронний суд» Акціонерне товариство "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025р. у справі №904/5251/24 повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ТОВ "БАХМАЧГАЗБУДСЕРВІС" до АТ «АБ «РАДАБАНК» про визнання відсутнім обов`язку щодо сплати заборгованості.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 236 та ст. 238 Господарського кодексу України. Судом не встановлені всі обставини, не досліджені докази, не надана мотивована оцінка всім аргументам сторін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд посилався на висновки Великої палати Верховного суду, викладені у Постанові від 05.04.2023р. у справі №910/4518/16, у Постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, у Постанові від 04.02.2020р. у справі №912/1120/16.

Висновки Великої палати Верховного суду в зазначених справах зводяться до того, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Проте, згідно матеріалів справи №904/5257/24 АТ АБ РАДАБАНК нараховував проценти на прострочену заборгованість за ставкою, що передбачена для простроченої заборгованості, тобто за ставкою, що передбачена за неправомірне користування кредитними коштами за межами строку кредитування. Суд не надав оцінки доводам позивача з цього приводу та не врахував умови кредитного договору щодо нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену заборгованість, тобто неповно та неправильно встановив обставини справи, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

Крім того, суд посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Висновки Великої Палати Верховного Суду зводяться до того, що після закінчення строку кредитування чи використання кредитором установленого частиною другою статті 1050 ЦК України права на дострокову вимогу про повернення всієї суми кредиту банки не мають права нараховувати проценти, встановлені за користування кредитом у межах строку кредитування. Натомість банк має право вимагати сплати платежів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Скаржник звертає увагу на те, що пунктом 3.6 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником строку погашення Кредиту або його частини на суму простроченої заборгованості нарахування процентів здійснюється з розрахунку:

- 30% (тридцять) процентів річних на суму простроченої заборгованості з першого дня порушення строку погашення Кредиту (його частки) до повного погашення простроченої заборгованості або по 30-й день (включно) наявності простроченої заборгованості;

- 40% (сорок) процентів річних на суму простроченої заборгованості починаючи з 31 го дня наявності простроченої заборгованості та до повного погашення простроченої заборгованості.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тож, п.3.6. кредитного договору встановлений розмір процентів за неправомірне користування кредитними коштами, тобто у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати кредиту або його частини, а саме - 30% або 40% в залежності від кількості днів прострочення.

У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану Кредитний комітет банку прийняв рішення з 01.03.2022 року по 28.03.2022р. зупинити нарахування підвищених процентних ставок на прострочену частину заборгованості за кредитами та овердрафтами та дорівняти їх до базової процентної ставки за договорами (Протокол №010322/1 засідання кредитного комітету АТ АБ РАДАБАНК від 01.03.2022р.).

Рішенням кредитного комітету банку (Протокол №250322/1 засідання кредитного комітету АТ АБ РАДАБАНК від 25.03.2022р.) подовжено з 28.03.2022 року на строк дії воєнного стану зупинення нарахування підвищених процентних ставок на прострочену частину заборгованості за кредитами та овердрафтами та дорівняти їх до базової процентної ставки за договорами.

Враховуючи зазначене, банк нараховував позивачу за кредитним договором №16120/ ЮКР/0 від 07.09.2020р. проценти на прострочену заборгованість (за неправомірне користування кредитними коштами) за ставкою 19% (як за підвищеною, дорівняною до базової, тобто замість 30% та 40% застосовано 19%) на суму простроченої заборгованості з 19.02.2023р. по 26.06.2023р. згідно умов п. 3.6. кредитного договору та Рішень кредитного комітету від 01.03.2022р. та від 25.03.2022р. про зупинення нарахування підвищених процентних ставок на прострочену частину заборгованості за кредитами та овердрафтами та дорівнення їх до базової процентної ставки за договорами. Ця процентна ставка є мірою відповідальності за неправомірне користування кредитними коштами за межами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Банк правомірно нарахував проценти за неправомірне користування кредитом відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору.

Верховний суд в своїх інших Постановах визначив випадки, коли правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12, не застосовується. Так, у постанові від 13.12.2018 р. у справі №913/11/18 Верховний Суд наголосив, що у даній справі сторонами кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (ст. 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щодо щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Відтак, з огляду на умови укладеного між сторонами кредитного договору, Верховний Суд вказав на помилковість висновків апеляційного суду про необхідність застосування до правовідносин сторін даного спору правової позиції Великої Палати ВС, викладеної в постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12. У кожному конкретному випадку умови кредитного договору мають істотне значення при визначенні періоду, за який можуть нараховуватися проценти, передбачені ст. 1048 ЦК України.

Згідно умов кредитного договору, який укладений між позивачем та відповідачем, зокрема, п.п.3.3.-3.5., сторони погодили, що проценти нараховуються методом факт/ факт на фактичну суму заборгованості Позичальника за Кредитом та за термін фактичного користування ним, починаючи з першого дня видачі Кредиту включно, та до повного погашення заборгованості за цим Договором.

Позиція Верховного суду щодо права Банку на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання викладена в Постанові від05.03.2019р. у справі №5017/1987/2012.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

25.03.2025 від ТОВ "Бахмачгазбудсервіс" до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про те, що Позивач із доводами відповідача не згоден, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Як встановлено рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/914/22, Банк скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, зокрема, пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто, змінив строк виконання основного зобов`язання з 06.09.2023 року на 18.08.2022.

Аналізуючи зміст умов п. 3.4., 3.5., 3.6. Кредитного договору, позивач приходить до висновку, що передбачена сторонами сплата процентів, в тому числі підвищених, у разі порушення позичальником строку погашення кредиту або його частини, визначена саме як плата за користування кредитом, а не як міра відповідальності за порушення умов договору, а отже, після пред`явлення Банком вимоги про дострокове погашення кредиту, в останнього відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі визначеному договором. За таких обставин кредитор не позбавлений можливості захистити свої права щодо прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання із застосуванням положень статті 625 ЦК України.

За наведеного, нарахування Відповідачем процентів за користування кредитними ресурсами у сумі 1101479,12 грн. після пред`явлення до Позивача вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, визнається безпідставним.

Просить апеляційну скаргу АТ АБ РАДАБАНК на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 у справі № 904/5251/24 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.03.2025р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №904/5251/24. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 у справі №904/5251/24 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Дніпропетровської області.

19.03.2025р. матеріали справи № 904/5251/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 у справі №904/5251/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 17.06.2025 об 09:30 годин.

17.06.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

23 червня 2021 між Відповідачем (Кредитором/Банком) та Позивачем (Позичальник) було укладено Кредитний договір №15721/ ЮКР/0 (надалі - Договір).

Згідно пункту 1.1. Кредитного договору кредитор за наявності вільних грошових коштів зобов`язується на умовах цього договору, надати Позичальнику кредит в сумі 18 200 000,00 гривень зі сплатою процентів у розмірі 15 % річних, в розмірі та порядку, визначених даним договором (надалі за текстом - кредит). Позичальник зобов`язується повернути кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти і комісії за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Пунктом 1.2 Кредитного договору сторонами встановлено графік погашення кредиту та кінцевий термін погашення повної суми кредиту 21.06.2024.

Згідно п. 3.1 Кредитного договору видача кредиту здійснюється шляхом перерахування всієї суми кредиту на поточний рахунок Позичальника чи шляхом перерахування суми кредиту за реквізитами, вказаними в Заяві Позичальника про видачу кредитних коштів з урахуванням вимог п.1.1. та п. 1.2 цього договору. Видача кредиту здійснюється на підставі Заяви Позичальника про видачу кредитних коштів. Заява про видачу кредитних коштів має містити номер та дату заяви, посилання на цей договір, суму кредитних коштів, рахунок, на який мають бути направлені кредитні кошти. Заява про отримання кредитних коштів повинна бути підписана уповноваженою особою Позичальника та скріплена печаткою Позичальника (за наявності). Позичальник має право направляти Кредитору заяви на видачу кредитних коштів за допомогою системи дистанційного обслуговування рахунку "іВаnк2 uа". Заява має містити електронний цифровий підпис уповноваженої особи Позичальника. Сторони визнають юридичну чинність всіх електронних документів (в тому числі листів Позичальника та заяв Позичальника на отримання кредиту), надісланих та отриманих за допомогою системи "іВаnк2uа", та їх рівну юридичну силу документам на паперових носіях, підписаних уповноваженою Позичальника та скріплених печаткою Позичальника.

Відповідно до п. 3.2. Договору, датою надання кредиту вважається дата перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника чи дата перерахування коштів за реквізитами, вказаними в Заяві Позичальника про видачу кредитних коштів.

Згідно п. 3.3 Договору датою повного погашення кредиту вважається дата зарахування на відповідні рахунки Кредитора: кредиту у розмірі фактичної заборгованості, нарахованих/обчислених процентів, комісійних винагород, неустойки, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього Договору.

Пунктом 3.4 Кредитного договору сторони передбачили, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту кожного дня, починаючи з дати надання кредиту на суму непогашеної заборгованості за кредитом згідно з методом "факт/факт" (метод "факт/факт" передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році за формулою: сума процентів за один календарний день = сума заборгованості по кредиту на кінець цього дня * Річна процентна ставка : фактична кількість днів у році * 100%. Сплаті підлягають проценти:

- першого разу - нараховані за фактичну кількість днів користування Кредитом: для кредитів видача яких відбулася у період з 1 по 24 число поточного місяця - нараховані з дати надання кредиту по 24 число поточного місяця, для кредитів видача яких відбулася у період з 25 по останню календарну дату поточного місяця - нараховані з дати надання кредиту по 24 число місяця наступного за місяцем у якому таке надання відбулося,

- у подальшому (крім останнього разу) - нараховані за фактичну кількість днів користування Кредитом з кожного 25 числа попереднього місяця по 24 число поточного місяця,

- а у разі повного погашення Позичальником заборгованості за Кредитом - нараховані за фактичну кількість днів користування Кредитом за період з 25 числа попереднього місяця по дату, що передує даті погашення Кредиту включно.

Відповідно до п. 3.5. Договору, сплата процентів за користування Кредитом здійснюється у валюті Кредиту щомісячно, в період з 25 числа до останнього банківського дня місяця та остаточно при повному погашенні Кредиту у термін, визначений п.1.2., або достроково відповідно до умов цього Договору на рахунок банку Позичальника.

Згідно п.3.6 Договору, при порушенні Позичальником строку погашення кредиту або його частини відповідно до графіку, встановленого у п.1.2. цього договору, наступного робочого дня сума заборгованості, що не погашена у встановлений п. 1.2. цього Договору строк, вважається простроченою, а на суму простроченої заборгованості нарахування процентів здійснюється з розрахунку:

- 30% (тридцять) процентів річних на суму простроченої заборгованості з першого дня порушення строку погашення кредиту (його частки) до повного погашення простроченої заборгованості або по 30-й день (включно) наявності простроченої заборгованості;

- 40% (сорок) процентів річних на суму простроченої заборгованості починаючи з 31-го дня наявності простроченої заборгованості та до повного погашення простроченої заборгованості.

Повним погашенням простроченої заборгованості вважається приведення заборгованості за кредитом у відповідність до п. 1.2 цього договору.

При порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню процентів, комісійних винагород згідно з умовами цього Договору, кредиту відповідно до пункту 1.2. цього договору, Позичальник додатково до суми погашення кредиту, процентів, нарахованих за процентною ставкою, зазначеною в п. 3.6. цього договору, зобов`язаний на вимогу Банку, сплатити штрафні санкції, передбачені розділом 9 цього договору, розраховані з першого дня порушення строку погашення кредиту (його частки), процентів, комісій по день, що передує дню усунення вказаного порушення та нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 3.7. Договору у разі невиконання Позичальником зобов`язань по оплаті процентів, комісійних винагород відповідно до умов цього договору, термін погашення кредиту вважається таким, що настав, в день, вказаний в повідомленні, направленому Кредитором Позичальнику згідно з пунктом 7.7 Договору та Позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом, комісійну винагороду та обчислену кредитором неустойку, а також інші платежі, що вказані у цьому Договорі.

За змістом п. 7.7. Договору Позичальник погодився, що Кредитор має право в односторонньому порядку розірвати Договір зі стягненням заборгованості за кредитом, нарахованими процентами, комісійними винагородами, неустойкою.

На виконання умов Кредитного договору Банк надав Позивачу кредит у розмірі 18 200 000,00 грн., що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи.

У зв`язку з невиконанням Позичальником своїх зобов`язань щодо сплати чергових платежів в погашення кредиту та відсотків, керуючись пунктом 3.7 кредитного договору, Кредитний комітет банку прийняв рішення, яким визнав строк погашення кредиту по договору №15721/ЮКР/0 від 23.06.2021 таким, що настав 18.08.2022 року (протокол №180822/2 засідання кредитного комітету від 18.08.2022) про що повідомлено Позивача та Поручителів.

28.09.2022 року Банку направив Позичальнику вимогу про оплату заборгованості за кредитним договором, яка вручена останньому 05.10.2022 року.

Через невиконання Позичальником обов`язку щодо погашення заборгованості, Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення простроченої суми кредиту в розмірі 10 735 398,75 грн., а також процентів за користування кредитом в розмірі 57 048,72 грн., які нараховані за період з 30.12.2022 по 11.01.2023.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.04.2023 року по справі №927/915/22 позов Банку задоволено в повному обсязі.

Позивач зазначає, що внаслідок пред`явлення Банком вимоги про дострокове погашення кредиту, право останнього щодо нарахування передбачених договором процентів за користування кредитом припинилося, однак, Банк продовжив нарахування процентів за Кредитним договором №15721/ЮКР/0 в період з 12.01.2023 по 19.09.2023, що є неправомірним.

Доводи Позивача щодо продовження нарахування Відповідачем процентів по кредитному договору після 11.02.2023 року, підтверджується довідкою Банку та розрахунком заборгованості по кредитному договору (а.с. 20, 54-56).

За результатом розгляду поданого Позивачем позову місцевим господарським судом прийнято рішення про задоволення позовних вимог, яке обґрунтовано тим, що нарахування Відповідачем процентів за користування кредитними ресурсами в сумі 1 101 479,12 грн. після пред`явлення до Позивача вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, визнається судом безпідставним, що не виключає можливість задоволення вимоги про визнання відсутнім у Позивача обов`язку щодо сплати відповідних процентів.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України ,колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанцїі в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що 28.09.2022 року Банку направив Позичальнику вимогу про оплату заборгованості за кредитним договором, яка вручена останньому 05.10.2022 року. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.04.2023 року по справі №927/915/22 позов Банку задоволено в повному обсязі.

Колегія суддів зауважує що згідно з частиною третьою статті 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомі факти, коли вони визнані такими судом, не потребують доказування.

Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту.

Крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС від 19.06.2018 у справі № 922/3946/16.

Колегією суддів, визнається як загальновідий той факт, що в державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) за відповідними критеріями пошуку, можна знайти судове рішення у справі, в якій приймала участь сторона спору.

Пунктами 3, 4, 8 частини першої статті 267 ГПК України визначено, що суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: з`ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи.

В силу приписів вказаних норм закону суд не позбавлений можливості самостійно дослідити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з метою вирішення питання наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та доказів на їх підтвердження [див., зокрема, близькі за змістом висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 910/3191/20 (пункт 39.5), від 11.05.2021 у справі № 923/1132/16 (пункт 56.8), від 06.07.2023 у справі № 908/3413/21 (908/2098/22) (пункт 34)].

Доводи апеляційної скарги»… згідно матеріалів справи №904/5257/24 АТ «АБ «РАДАБАНК» нараховував проценти на прострочену заборгованість за ставкою, що передбачена для простроченої заборгованості, тобто за ставкою, що передбачена за неправомірне користування кредитними коштами за межами строку кредитування. Суд не надав оцінки доводам позивача з цього приводу та не врахував умови кредитного договору щодо нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену заборгованість, тобто неповно та неправильно встановив обставини справи, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

Крім того, суд посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)…

… пунктом 3.6 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником строку погашення Кредиту або його частини на суму простроченої заборгованості нарахування процентів здійснюється з розрахунку:

- 30% (тридцять) процентів річних на суму простроченої заборгованості з першого дня порушення строку погашення Кредиту (його частки) до повного погашення простроченої заборгованості або по 30-й день (включно) наявності простроченої заборгованості;

- 40% (сорок) процентів річних на суму простроченої заборгованості починаючи з 31 го дня наявності простроченої заборгованості та до повного погашення простроченої заборгованості.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу …

Тож, п.3.6. кредитного договору встановлений розмір процентів за неправомірне користування кредитними коштами, тобто у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати кредиту або його частини, а саме - 30% або 40% в залежності від кількості днів прострочення.

У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану Кредитний комітет банку прийняв рішення з 01.03.2022 року по 28.03.2022р. зупинити нарахування підвищених процентних ставок на прострочену частину заборгованості за кредитами та овердрафтами та дорівняти їх до базової процентної ставки за договорами (Протокол №010322/1 засідання кредитного комітету АТ «АБ «РАДАБАНК» від 01.03.2022р.).

Рішенням кредитного комітету банку (Протокол №250322/1 засідання кредитного комітету АТ «АБ «РАДАБАНК» від 25.03.2022р.) подовжено з 28.03.2022 року на строк дії воєнного стану зупинення нарахування підвищених процентних ставок на прострочену частину заборгованості за кредитами та овердрафтами та дорівняти їх до базової процентної ставки за договорами.

Враховуючи зазначене, банк нараховував позивачу за кредитним договором №16120/ ЮКР/0 від 07.09.2020р. проценти на прострочену заборгованість (за неправомірне користування кредитними коштами) за ставкою 19% (як за підвищеною, дорівняною до базової, тобто замість 30% та 40% застосовано 19%) на суму простроченої заборгованості з 19.02.2023р. по 26.06.2023р. згідно умов п. 3.6. кредитного договору та Рішень кредитного комітету від 01.03.2022р. та від 25.03.2022р. про зупинення нарахування підвищених процентних ставок на прострочену частину заборгованості за кредитами та овердрафтами та дорівнення їх до базової процентної ставки за договорами. Ця процентна ставка є мірою відповідальності за неправомірне користування кредитними коштами за межами строку кредитування.

Отже, враховуючи викладене, позивач правомірно нарахував проценти за неправомірне користування кредитом відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору.

Проте, аналізуючи зміст умов п. 3.4., 3.5., 3.6. Кредитного договору, суд зробив висновок, що передбачена сторонами сплата процентів, в тому числі підвищених, у разі порушення позичальником строку погашення кредиту або його частини, визначена саме як плата за користування кредитом, а не як міра відповідальності за порушення умов договору.

Відповідач не погоджується з такою оцінкою умов кредитного договору. Крім того, такий висновок суду не узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в зазначених вище Постановах.

Процентна ставка, встановлена п.3.6 кредитного договору є саме мірою відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, а не платою за правомірне користування кредитом в межах погодженого сторонами строку кредитування….

…Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України ….

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу …..

Відповідно до ст. 238 Господарського кодексу України …

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025р. у справі №904/521/24 не відповідає вимогам ст. 236 та ст. 238 Господарського кодексу України. Судом не встановлені всі обставини, не досліджені докази, не надана мотивована оцінка всім аргументам сторін…..» відхиляються як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини і суперечать наступним фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з приписами статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із ч. 2 ст.1056-1 Цивільного кодексу України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (постанови від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункт 91)).

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 зробила наступні висновки:

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Тобто твердження скаржників про те, що проценти за користування кредитом нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за користування кредитом за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за користування кредитом (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.04.2023 у справі №927/915/22 позовні вимоги АТ АБ РАДАБАНК задоволено в повному обсязі.

Як встановлено рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/915/22, Банк скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, зокрема, пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто, змінив строк виконання основного зобов`язання з 21.06.2024 року на 18.08.2022.

Аналізуючи зміст умов п. 3.4., 3.5., 3.6. Кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку, що передбачена сторонами сплата процентів, в тому числі підвищених, у разі порушення позичальником строку погашення кредиту або його частини, визначена саме як плата за користування кредитом, а не як міра відповідальності за порушення умов договору, а отже, після пред`явлення Банком вимоги про дострокове погашення кредиту, в останнього відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі визначеному договором. За таких обставин кредитор не позбавлений можливості захистити свої права щодо прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання із застосуванням положень статті 625 ЦК України.

За наведеного, нарахування Відповідачем процентів за користування кредитними ресурсами після пред`явлення до Позивача вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, визнається безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що АТ "Акціонерний банк "Радабанк" безпідставно нарахував після закінчення строку кредитування проценти за прострочену заборгованість (за неправомірне користування кредитними коштами) 21.06.2024 року на 18.08.2022. у розмірі 1 101 479,12 грн

Колегія суддів констатує, що є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання відсутнім обов`язку щодо сплати заборгованості за процентами на підставі кредитного договору № 15721/ЮКР/0 від 23.06.2021 року в розмірі 1 101 479,12 грн

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи апеляційної скарги в частині того, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції у справі № 904/5251/24 прийняте місцевим господарським судом без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12; від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12; від 23.05.2018 по справі №910/1238/17; від 23.05.2018 у справі №910/1238/17; Верховного Суду від 13.12.2018 р. у справі №913/11/18; від05.03.2019р. у справі №5017/1987/2012, оскільки у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів як такі, що носять характер оціночних суджень і не містять в собі обгрунтувань, які б мали досліджуватися судом апеляційної інстанції на предмет відповідності їх фактичним обставинам справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 у справі №904/5251/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 19826,63 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК", м. Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 у справі №904/5251/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2025 у справі №904/5251/24 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Акціонерний банк "РАДАБАНК".

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.08.2025

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус