ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2025 р. Справа№ 911/2366/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: Бондар А. В.

від відповідача: Комарницький М. П.; Войнаровський О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області"

на рішення господарського суду Київської області від 17.05.2024 (повне рішення складено та підписано 14.06.2024)

у справі № 911/2366/23 (суддя Горбасенко П. В.)

за позовом Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області"

до ОСОБА_1

про зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позову

В серпні 2023 року Релігійна організація "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області" (далі за текстом - РО "РГ ПАРАФІЯ НА ЧЕСТЬ СВЯТОЇ ПАРАСКЕВИ П`ЯТНИЦІ ПЕРЕЯСЛАВСЬКО-ВИШНЕВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УПЦ (ПЦУ) СЕЛА ХОДОСІВКА КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ"; позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 ; відповідач) про:

зобов`язання передати належне релігійній громаді майно, а саме: печатку Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області; статут в редакції 1991 року; статут в редакції 2013 року; статут в редакції 2014 року; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи; акт від 31.01.1993; витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; парафіяльну книгу; протоколи зборів Парафіяльної ради та Парафіяльних (загальних) зборів; богослужбовий журнал та парафіяльний архів; церковну переписку; документи з фінансово-господарської діяльності; документи з відділу кадрів; договори та первинні документи; податкову та статистичну звітність; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ № 151500 від 07.09.2011; рішення № 4 сесії 6 скликання від 21.02.2011, видавник Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області;

зобов`язання передати належне релігійній громаді майно, а саме: будівлі храму та недільної школи за адресою: Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вулиця Соборна, будинок 27-А, включаючи внутрішнє майно: пристол 1 шт.; аналойчики 2 шт.; ослони 2 шт.; підсвічники 2 шт.; чаша 1 шт.; кадильниця 1 шт.; хрест срібний 1 шт.; хрест настільний 2 шт.; дарохранительниця 1 шт.; дароносіца 1 шт.; ящик хрестильний 1 шт.; миска хрестильна 1 шт.; лампада 1 шт.; хрест проводнік 1 шт.; корогви 2 шт.; плащаниця 1 шт.; ризи жовтні 1 шт.; мінея за січень 2 шт.; мінея за лютий 1 шт.; мінея за березень 2 шт.; мінея за квітень 2 шт.; мінея за травень 3 шт.; мінея за червень 2 шт.; мінея за липень 3 шт.; мінея за вересень 1 шт.; мінея за жовтень 1 шт.; мінея за листопад 2 шт.; мінея за грудень 2 шт.; служба великого поста 2 шт.; апостол 1 шт.; канонік 1 шт.; псалтир 1 шт.; требник 3 шт.; служебник 1 шт.; Євангелія 1 шт.; ікони різні 19 шт.; полотенця 68 шт.; покривала-скатерті 42 шт.; платки різні 14 шт.; технічний паспорт б/н інвентаризаційної справи 1107/08/18 від 31.08.2018; довідка 287 від 13.06.2018 Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; витяг з ДРРПННМ номер 131944989 від 24.07.2018, виданий приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Семчук М. А.

Позов обґрунтовано тим, що указом Митрополита Переяславського і Вишневського Олександра № 175 від 07.09.2022 настоятелем РО "РГ парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії УПЦ (ПЦУ) села Ходосівка Київської області" призначено ієромонаха ОСОБА_10 ( ОСОБА_2 ), тоді як указом Митрополита Переяславського і Вишневського Олександра № 206 від 03.10.2022 ОСОБА_1 було звільнено з посади настоятеля та керівника Релігійної громади на честь святої Параскеви П`ятниці Української православної церкви (Православної церкви України) с. Ходосівка Обухівського району Київської області. Позивач, вважаючи себе володільцем переліченого вище майна, зазначає, що відповідач самовільно заволодів таким майном, а тому, посилаючись, зокрема, на приписи ст.387, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просить суд зобов`язати ОСОБА_1 , як колишнього керівника релігійної громади, усунути перешкоди у користуванні вказаним майном та речами через їх повернення релігійній громаді.

Заперечення проти позову зокрема мотивовані: відсутністю доказів перебування витребовуваного майна у володінні відповідача і передання його відповідачу; відсутністю доказів передання такого майна на балансі релігійної організації (у період, за який відповідач її очолював); неконкретизованістю частини витребовуваного майна, що виключає можливість його ідентифікації; передання згідно з протокольним рішенням релігійної громади від 05.09.2022 на зберігання майна (ключів від храму, статутів в редакції 1991, 2013 та 2014 років та інших документів) члену релігійної громади ОСОБА_3 , який знаходиться за кордоном і зв`язок з яким втрачений.

В ході розгляду справи, позивач звернувся до суду з заявою про відмову від частини позовних вимог, відповідно до змісту якої просив суд, зокрема, прийняти часткову відмову від позову у зв`язку із поверненням відповідачем частини витребуваного згідно цього позову майна.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.05.2024 закрито провадження у справі № 911/2366/23 в частині вимог про зобов`язання передати належне релігійній громаді майно, а саме будівлю храму за адресою: Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вулиця Соборна, будинок 27-А та будівлю недільної школи за адресою: Київська область, Обухівський район, село Ходосівка, вулиця Соборна, будинок 27-А, включаючи внутрішнє майно: пристол 1 шт.; аналойчики 2 шт.; ослони 2 шт.; підсвічники 2 шт.; чаша 1 шт.; кадильниця 1 шт.; хрест срібний 1 шт.; хрест настільний 2 шт.; дарохранительниця 1 шт.; дароносіца 1 шт.; ящик хрестильний 1 шт.; миска хрестильна 1 шт.; лампада 1 шт.; хрест проводнік 1 шт.; корогви 2 шт.; плащаниця 1 шт.; ризи жовтні 1 шт.; мінея за січень 2 шт.; мінея за лютий 1 шт.; мінея за березень 2 шт.; мінея за квітень 2 шт.; мінея за травень 3 шт.; мінея за червень 2 шт.; мінея за липень 3 шт.; мінея за вересень 1 шт.; мінея за жовтень 1 шт.; мінея за листопад 2 шт.; мінея за грудень 2 шт.; служба великого поста 2 шт.; апостол 1 шт.; канонік 1 шт.; псалтир 1 шт.; требник 3 шт.; служебник 1 шт.; Євангелія 1 шт.; ікони різні 19 шт.; полотенця 68 шт.; покривала-скатерті 42 шт.; платки різні 14 шт.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням господарського суду Київської області від 17.05.2024 у справі №911/2366/23 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення мотивовано тим, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що вказане позивачем у позові майно фактично перебуває у відповідача. Заявляючи позовні вимоги, позивач просив зобов`язати відповідача повернути майно, більша частина якого не визначена індивідуальними ознаками, що виключає можливість його ідентифікації та, як наслідок, встановлення і витребування такого майна із незаконного володіння.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024, рішення господарського суду Київської області від 17.05.2024 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано відповідача передати позивачу належне майно, а саме: печатку Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області; статут в редакції 1991 року; статут в редакції 2013 року; статут в редакції 2014 року; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи; акт від 31.01.1993; парафіяльну книгу; протоколи зборів Парафіяльної ради та Парафіяльних (загальних) зборів; богослужбовий журнал та парафіяльний архів; церковну переписку; документи з фінансово-господарської діяльності; документи з відділу кадрів; договори та первинні документи; податкову та статистичну звітність; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ № 151500 від 07.09.2011; рішення № 4 сесії 6 скликання від 21.02.2011, видавник Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області; технічний паспорт б/н інвентаризаційної справи 1107/08/18 від 31.08.2018; довідка 287 від 13.06.2018 Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; витяг з ДРРПННМ номер 131944989 від 24.07.2018, виданий приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Семчук М. А. В решті позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове про задоволення заявлених вимог, мотивуючи своє рішення, зокрема, тим, що відповідач як колишній керівник за актом приймання-передавання мав передати новопризначеному керівнику всі документи, які знаходяться в діловодстві юридичної особи. При цьому, оскільки колишній керівник мав обов`язок як зберігати відповідні документи під час виконання своїх обов`язків, так і передати новопризначеному керівнику за актом приймання-передавання всі документи, які знаходяться в діловодстві останнього та які були створені/набуті під час його перебування на посаді, апеляційний суд вважав, що заявлена позовна вимога про передачу документації без зазначення поіменно документів, які потрібно передати, водночас із зазначенням юридичної спрямованості останніх (фінансові, податкові, первинні документи, договори тощо), є належним способом захисту у відповідному спорі.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2025 у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 у справі № 911/2366/23 скасовано. Справу №911/2366/23 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Підставою для скасування постанови апеляційного суду у цій справі стало недотримання судом при розгляді справи вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Так, у постанові від 10.04.2025 суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції:

(1) належним чином не проаналізував доводи і заперечення учасників справи, не дослідив зібрані у справі докази та не встановив дійсні обставини цієї справи, зокрема щодо передання/непередання відповідачу (після його призначення на відповідну керівну посаду) певних документів та матеріальних цінностей (які, зокрема, входять до предмета розгляду цієї справи та заявлені позивачем до витребування) та якими доказами такі обставини підтверджуються або спростовується;

(2) взагалі не проаналізував статут позивача в частині визначеної в ньому ієрархічної та інституціональної структури діяльності позивача, зокрема в контексті можливості чи неможливості витребування у відповідача документів, які є предметом розгляду цієї справи та можливої наявності таких документів саме у відповідача;

(3) залишив поза увагою дослідження обставин можливості/неможливості у цьому конкретному випадку втручання в діяльність церкви з боку держави, а також встановлення доцільності, можливості та підставності витребування певних документів від відповідача, враховуючи усталені висновки Верховного Суду щодо можливості використання різними релігійними організаціями одних і тих же культових споруд.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 17.05.2024 у справі № 911/2366/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (з урахуванням відмови від частини позовних вимог).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин, а також неврахування висновків Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 11.05.2021 у справі №759/9008/19, без обґрунтування підстав відступу від таких висновків.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Процедура апеляційного провадження

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 (колегія суддів у складі: Ходаківської І.П. - головуючої, Майданевича А. Г., Демидової А. М.) прийнято до провадження апеляційну скаргу РО "РГ ПАРАФІЯ НА ЧЕСТЬ СВЯТОЇ ПАРАСКЕВИ П`ЯТНИЦІ ПЕРЕЯСЛАВСЬКО-ВИШНЕВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УПЦ (ПЦУ) СЕЛА ХОДОСІВКА КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ" на рішення господарського суду Київської області від 17.05.2024 у справі № 911/2366/23 та призначено справу до розгляду на 28.05.2025.

У судовому засіданні 28.05.2025 протокольно оголошено перерву до 10.06.2025.

У зв`язку з перебуванням судді Майданевича А. Г. у відпустці за розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1355/25 від 02.06.2025 був призначений та проведений повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 для розгляду справи визначений склад колегії суддів: Ходаківська І. П. - головуюча (суддя-доповідач), судді: Демидова А. М., Євсікова О. О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 справу прийнято колегією суддів у визначеному складі до свого провадження.

У судовому засіданні 10.06.2025 протокольно оголошено перерву до 05.08.2025.

Присутній у судовому засіданні 05.08.2025 представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Присутні у судовому засіданні 05.08.2025 представники відповідача заперечили проти апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.

Фактичні обставини, встановлені місцевим господарським судом і перевірені судом апеляційної інстанції

З копії статуту Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області в редакції від 07.02.2013, затвердженої Київською єпархією Української православної церкви, вбачається, що 06.02.2014 проведено державну реєстрацію юридичної особи - Релігійної організації Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви (ідентифікаційний код 39084203), місцезнаходженням якої вказано: 08173, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Ходосівка, вул. Соборна, буд. 27-А, а також керівником якої визначено Комарницького М. П.

Відповідно до п.1.1 Статуту в редакції від 07.02.2013, релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області (далі - парафія) є первинним структурним підрозділом Української православної церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Київської єпархії УПЦ.

Згідно п.1.4 Статуту в редакції від 07.02.2013 парафія здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, статуту про управління УПЦ, статуту управління Київської єпархії УПЦ, а також цього статуту.

Відповідно до п.1.7 Статуту в редакції від 07.02.2013 парафія як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства України та цього статуту.

Згідно п.2.13 Статуту в редакції від 07.02.2013 парафію очолює настоятель, який призначається єпархіальним apxiєреєм для духовної опіки віруючих та керування причтом і парафією. У своїй діяльності настоятель підзвітний єпархіальному архієрею.

Відповідно до п.2.14 Статуту в редакції від 07.02.2013 до обов`язків настоятеля належить, зокрема: нагляд за належним станом храму, за його начинням та вбранням, а також за наявністю всього необхідного для здійснення богослужінь та діяльності парафії у відповідності з її цілями і завданнями; ведення офіційного церковного листування; ведення богослужбового журналу та зберігання парафіяльного архіву.

04.09.2022 проведено загальні збори Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української Православної Церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області (ідентифікаційний код юридичної особи 39084203), якими, зокрема:

- змінено підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначено, що релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Переяславсько-Вишневської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Переяславсько-Вишневській єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) (додаток № 2);

- змінено офіційне найменування релігійної громади, визначили таке нове найменування Релігійної громади: релігійна організація "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви п`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії православної церкви (православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області";

- викладено та прийнято Статут релігійної громади в новій редакції;

- припинено повноваження керівника релігійної громади ОСОБА_4 з 04.09.2022.

Нову редакцію Статуту релігійної громади зареєстровано розпорядженням начальника Київської обласної військової адміністрації від 23.09.2022 № 665.

Вказані обставини встановлені судом під час розгляду справи № 910/12018/22 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною та скасування державної реєстрації.

Відповідно до наказу № 206 від 03.10.2022 Митрополита Переяславського і Вишневського з 04.09.2022 протоієрея ОСОБА_1 звільнено з посади настоятеля Релігійної громади на честь святої Параскеви П`ятниці с. Ходосівка Обухівського району Київської області та зобов`язано передати церковну книгу, статутні документи, печатку та ввірені йому матеріальні цінності старості такої релігійної громади - ОСОБА_5 .

Указом Митрополита Переяславського і Вишневського № 175 від 07.09.2022 настоятелем Релігійної громади парафії на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Православної церкви України с. Ходосівка Обухівського району Київської області призначено ієромонаха ОСОБА_10 ( ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ).

Відповідно до пп.1.1, 4.1, 4.3 Статуту позивача в редакції від 04.09.2022, РО "РГ парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії УПЦ (ПЦУ) села Ходосівка Київської області" (надалі - "парафія") є місцевою релігійною організацією (релігійною громадою) православних віруючих осіб, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб і визнають свою канонічну та організаційну належність до Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у складі релігійного об`єднання - Православної церкви України (ПЦУ).

Парафія здійснює володіння, користування та розпорядження майном, що належить їй на праві власності та інших правових підставах.

У власності парафії перебувають, зокрема: будівлі, в тому числі культові споруди, земельні ділянки, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального, добродійного, видавничого призначення, транспортні засоби, грошові кошти та інше майно (майнові права), набуте нею за рахунок добровільних пожертвувань або власних коштів, передане державою, територіальними громадами, а також набуте або створене нею на інших законних підставах; інше майно (майнові права), набуте нею на підставах, не заборонених законодавством України.

В розрізі вказаних обставин, посилаючись на п.п."в", "ї", "й" п.2.14 Статуту в редакції від 07.02.2013, позивач зазначає, що витребовуване згідно цього позову майно перебуває у відповідача, у зв`язку з тим, що саме він був керівником парафії як юридичної особи та, як наслідок, саме він забезпечував збереження такого майна.

За твердженнями позивача, останнім неодноразово вживались спроби щодо повернення належного йому майна.

Так, позивач 11.07.2023 та 24.07.2023 звертався до ОСОБА_1 з письмовими вимогами щодо повернення належних матеріальних цінностей, що перебувають на території храму за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Ходосівка, вул. Соборна, буд. 27-А, проте станом на момент звернення з цим позовом до суду відповідач у добровільному порядку таке майно не повернув.

Отже, посилаючись на положення ст. 387, 1212 ЦК України, позивач зауважив про наявність підстав для повернення безпідставно збереженого відповідачем майна РО "РГ парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії УПЦ (ПЦУ) села Ходосівка Київської області".

Отже, у даній справі предметом розгляду є вимоги, позивача, як релігійної організації, до відповідача, як колишнього настоятеля, про зобов`язання передати, зокрема, печатку релігійної громади; статут в редакціях 1991, 2013, 2014 років; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи; акт від 31.01.1993; витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; парафіяльну книгу; протоколи зборів Парафіяльної ради та Парафіяльних (загальних) зборів; богослужбовий журнал та парафіяльний архів; церковну переписку; документи з фінансово-господарської діяльності; документи з відділу кадрів; договори та первинні документи; податкову та статистичну звітність; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (із зазначенням серії, номера та дати); рішення сесії 6 скликання (із зазначенням номера та дати), видавник Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області.

Зазначені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, якого було звільнено з посади настоятеля та керівника релігійної громади, самовільно заволодів вище переліченим майном, володільцем якого себе вважає позивач.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У постанові від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340.

Отже, коли особа звернулася до суду по захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Суди повинні встановити, настання яких дійсних правових наслідків прагне досягнути позивач шляхом подання позову і чи за встановлених обставин обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав та інтересів.

Так, право на свободу світогляду та віросповідання у національному праві є складовою системи конституційних прав і свобод людини.

Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

В Україні правовідносини, пов`язані із реалізацією свободи віросповідання і діяльністю релігійних організацій, регулюються, зокрема, Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання (частина перша статті 3 Закону).

На міжнародному рівні ці гарантії проголошені у Загальній декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948; далі - Декларація), стаття 18 якої визначає, що кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів.

Беручи до уваги Декларацію, Конвенція проголошує гарантії кожному, хто перебуває під юрисдикцією Високих Договірних Сторін, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції; кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно (частина перша статті 9 Конвенції).

Важливими аспектами свободи віросповідання є свобода сповідувати релігію одноособово, а також спільно з іншими, тобто у колі тих, хто поділяє цю віру.

На це звернув увагу ЄСПЛ у рішенні "Свято-Михайлівська Парафія проти України" (заява № 77703/01), в якому вказав, що свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру.

17.01.2019 Верховна Рада України прийняла Закон № 2673-VIІI "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи".

Цей закон був розроблений, оскільки "конституційне право віруючих громадян та створених ними громад щодо вільного релігійного вибору виявляється ускладненим, а часом таким, який неможливо реалізувати. Відсутність вищезазначеної унормованості процедури та механізму зміни приналежності релігійних громад призводить до підвищеної конфліктності в релігійному середовищі" (з пояснювальної записки до проєкту закону № 4128 від 23.02.2016).

Урегулювання механізму реалізації права релігійної громади на вільну зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях полягало у встановленні у статті 8 Закону, що ця зміна відбувається шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Згідно з статтею 7 Закону релігійні організації (релігійні громади як місцеві релігійні організації) в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.

Відповідно до статті 9 згаданого Закону релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Релігійні організації, керівні центри яких знаходяться за межами України, можуть керуватись у своїй діяльності настановами цих центрів, якщо при цьому не порушується законодавство України.

Водночас, урахування державою у відносинах з релігійною організацією правил, на яких заснована її ієрархічна та інституційна структура, повага до її традицій та внутрішніх настанов не може унеможливлювати реалізацію права, гарантованого статтею 9 Конвенції в світлі статті 11 Конвенції, а також не може суперечити чинному законодавству.

Гарантована статтею 9 Конвенції свобода віросповідання також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", § 121).

Також відповідно до частини першої статті 8 Закону релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Тобто насамперед релігійна громада є об`єднанням з метою спільного задоволення релігійних потреб. Як об`єднання громада користується автономією, яка покликана забезпечувати її членам право вирішувати питання організації.

Здійснення гарантованого Конституцією України права на свободу світогляду і віросповідання не підлягає обмеженню законом інакше, ніж в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей (частина друга статті 35 Конституції України).

Частина третя статті 35 Конституції України визначає, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України (частини друга, четверта статті 3 Закону).

Стаття 5 Закону визначає, що в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України.

Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави.

Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій.

Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Релігійна організація не повинна втручатися у діяльність інших релігійних організацій, в будь-якій формі проповідувати ворожнечу, нетерпимість до невіруючих і віруючих інших віросповідань.

Релігійна організація зобов`язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку.

Стаття 9 Конвенції також визначає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Такі зобов`язання іноді можуть потребувати вжиття заходів задля забезпечення поваги до свободи релігії. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність державі бути нейтральною та безсторонньою у цій сфері.

Позитивні зобов`язання відповідно до статті 9 можуть охоплювати забезпечення ефективних та доступних засобів захисту прав, гарантованих положеннями цієї статті, включаючи як забезпечення нормативно-правової основи судового та примусового механізмів, спрямованих на захист прав особи, так і реалізацію, де це необхідно, конкретних кроків (рішення ЄСПЛ у справі "Osmanoglu and Kocabas v. Switzerland", заява № 29086/12, § 86).

Хоча межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави згідно із Конвенцією не може бути чітко визначена, проте застосовні принципи можна порівняти (рішення ЄСПЛ у справі "Izzettin Dogan and Others v. Turkey" [GC], заява № 62649/10, § 96).

Право віруючих на свободу віросповідання, яке включає право кожного сповідувати релігію разом з іншими, передбачає очікування, що віруючі матимуть змогу вільно об`єднуватися без жодного свавільного втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою (див. рішення ЄСПЛ у справах "Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova", заява № 45701/99, §§ 118, 123; "Hasan and Chaush v. Bulgaria" [GC], заява № 30985/96, § 62).

Одним із засобів користування правом сповідувати певну релігію, особливо для релігійної громади в колективному вимірі цього права, є можливість забезпечити судовий захист громади, її членів та її майна. Таким чином, стаття 9 має розглядатися не тільки у світлі статті 11, а також у світлі статті 6 (див. рішення ЄСПЛ у справі "Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova", § 118).

У демократичному суспільстві, в якому в межах однієї популяції співіснують кілька релігій, може виникнути необхідність запровадити обмеження цієї свободи з метою примирення інтересів різних груп та забезпечення поваги до переконань кожного. Проте, здійснюючи свої регулятивні функції в цій сфері та у відносинах з різноманітними релігіями, конфесіями та переконаннями, держава зобов`язана бути нейтральною та неупередженою. Ключовою ціллю тут є збереження плюралізму та забезпечення належного функціонування демократії (рішення ЄСПЛ у справі "Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova", §§ 115, 116).

Отже, слід виходити з того, що завданням суду є визначення того, чи заходи, вжиті на національному рівні, є виправданими та пропорційними, а також наскільки виправданим є втручання суду у внутрішні справи релігійної громади.

Статтею 13 Закону визначено, що релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.

Релігійна організація, як юридична особа, користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення). Як юридична особа релігійна організація має реєструватися відповідно до встановленого законом порядку.

ЄСПЛ зауважив, що право віруючих на свободу віросповідання передбачає, що громада зможе функціонувати мирно без будь-якого свавільного втручання держави (див. Hasan and Chaush v. Bulgaria, § 62).

Отже, втручання держави у свободу віросповідання в її колективному аспекті може мати місце, зокрема, і внаслідок рішень суду втрутитись у внутрішні питання релігійної організації.

Комітет ООН з прав людини у Зауваженнях загального порядку, 22, п. 4 та Генеральна Асамблея ООН у Декларації про ліквідацію всіх форм нетерпимості та дискримінації на основі релігії чи переконань від 25.11.1981, п. 6 (с) звертали увагу на те, що свобода відправлення та сповідування релігії чи переконання включає, серед іншого, такі невід`ємні аспекти основної діяльності релігійних груп, як право організовуватися у відповідності до своєї власної ієрархічної та інституціональної структури; право обирати, призначати чи змінювати свій персонал згідно своїх відповідних вимог і стандартів, а також будь-яким вільно досягнутим домовленостям між релігійними групами та державою, право виробляти, набувати та використовувати у відповідному обсязі необхідні предмети та матеріали, що пов`язані із обрядами та звичаями конкретної релігії чи переконання.

ЄСПЛ зауважував, що право на статус юридичної особи є надважливим для повної реалізації права на свободу релігії чи переконання. За відсутності доступу до правосуб`єктності певні ключові аспекти організованого життя общини у даній сфері є неможливим чи важкодоступним, до цих аспектів відноситься користування банківськими рахунками та забезпечення судового захисту общини, її членів та майна ("Свідки Ієгови" у Москві та інші проти Росії, 10.06.2010, 302/02, р. 102, "Свято-Михайлівська Парафія проти України", 14.06.2007).

Державами релігійним організаціям чи організаціям, що притримуються певних переконань, надаються різні форми юридичної особи, такі як-от: траст, корпорація, об`єднання, фонд, а так само інші форми (sui generis) форми юридичної особи, передбачені спеціально для релігійних організацій чи організацій, що притримуються певних переконань.

Як учасники майнових цивільних правовідносин релігійні організації українським правопорядком віднесені до юридичних осіб приватного права - непідприємницьких товариств.

Однак, ЦК України не регулює інші особливості їх статусу, включаючи внутрішню організацію та структуру управління.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

Частина 1 статті 7 Закону констатує, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Відповідно до статті 9 згаданого Закону релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Релігійні організації, керівні центри яких знаходяться за межами України, можуть керуватись у своїй діяльності настановами цих центрів, якщо при цьому не порушується законодавство України.

Не регламентовані законом відносини держави з релігійними управліннями і центрами, в тому числі й тими, що знаходяться за межами України, регулюються відповідно до домовленостей між ними і державними органами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пп. 1.1, 1.4, 1.6, 1.7, 1.9, 1.10, 2.13, п.п. "в", "ї", "й" п. 2.14, пп. 3.4, 3.5 статуту Релігійної громади парафії на честь Святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області в редакції від 07.02.2013, затвердженої Київською єпархією Української православної церкви, Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Київської єпархії Української православної церкви с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області (далі - Парафія УПЦ) є первинним структурним підрозділом Української православної церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Київської єпархії УПЦ.

Парафія УПЦ здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, статуту про управління УПЦ, статуту управління Київської єпархії УПЦ, а також цього статуту.

Парафія УПЦ у своїй релігійній, адміністративно-фінансовій та господарській діяльності підпорядкована й підзвітна єпархіальному архієрею.

Парафія, як юридична особа, користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства України та цього статуту.

Місцезнаходження парафії: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Ходосівка, вул. Соборна, 27-А.

Діяльність парафії поширюється на с. Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області.

Парафію очолює настоятель, який призначається єпархіальним apxiєреєм для духовної опіки віруючих та керування причтом і парафією. У своїй діяльності настоятель підзвітний єпархіальному архієрею.

До обов`язків настоятеля належить, зокрема: нагляд за належним станом храму, за його начинням та вбранням, а також за наявністю всього необхідного для здійснення богослужінь та діяльності парафії у відповідності з її цілями і завданнями; ведення офіційного церковного листування; ведення богослужбового журналу та зберігання парафіяльного архіву.

Будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, яке набуте парафією, є її власністю.

Майно, придбане або створене парафією за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями або передане державою, а також придбане на інших законних підставах, є власністю парафії.

Отже, згідно із статутом Парафії УПЦ настоятель не обирається членами такої організації, а призначається єпархіальним архієреєм Київської єпархії УПЦ.

Так, у 2014 році ОСОБА_1 (протоієрей ОСОБА_6 ) був призначений настоятелем Парафії УПЦ архіреєм Київської єпархії УПЦ відповідно до вимог чинної на той час редакції статуту Парафії УПЦ.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до наказу № 206 від 03.10.2022 Митрополита Переяславського і ОСОБА_7 (Драбинко) ПЦУ з 04.09.2022 протоієрея ОСОБА_1 звільнено з посади настоятеля Парафії УПЦ та зобов`язано передати церковну книгу, статутні документи, печатку та ввірені йому матеріальні цінності старості такої релігійної громади - ОСОБА_5 .

Указом Митрополита Переяславського і ОСОБА_7 ) № 175 від 07.09.2022 настоятелем Релігійної громади ПЦУ призначено ієромонаха ОСОБА_10 ( ОСОБА_2 ).

З наведеного вбачається, що відповідача, який був і залишається підпорядкованим і підзвітним правлячому єпархіальному архієрею УПЦ, звільнено з посади настоятеля Парафії УПЦ Митрополитом Переяславським і ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), який є єпархіальним архієреєм ПЦУ.

З огляду на викладене та з урахуванням специфіки правовідносин у цій справі, колегія вважає, що застосування до цих правовідносин за участю релігійних організацій норм ЦК України про юридичну особу та її виконавчі органи (зокрема, ст. 92, ч. 3 ст. 99 ЦК України), положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, організаціях місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, не є доцільним та обґрунтованим.

Втручання держави в діяльність релігійної організації шляхом здійснення судового контролю за виконанням внутрішніх настанов такої організації та дотриманням нею положень канонічного права суперечить загальному принципу невтручання держави у внутрішні справи церкви, якщо тільки предметом спору не є питання, пов`язані з використанням та поверненням релігійною організацією культового майна, що знаходиться у державній чи комунальній власності, або припинення релігійної організації у випадках, встановлених законом.

Обґрунтовуючи підстави апеляційного оскарження скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.05.2021 у справі №759/9008/19.

В аспекті цієї підстави скаржник стверджує про неврахування судом правової позиції Верховного Суду, за якою в силу пункту 1 розділу XV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів колишній керівник товариства за актом приймання-передавання має передати новопризначеному керівнику товариства всі документи, які знаходяться в діловодстві товариства.

Проаналізувавши висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, на які посилається скаржник у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає таке.

У справі №759/9008/19 предметом розгляду були вимоги товариства до колишнього директора (на відміну від даної справи за позовом релігійної організації до колишнього настоятеля) про надання оригіналів: установчих документів цього товариства, реєстраційних документів, його бухгалтерських документів, укладених товариством господарських договорів, усіх протоколів чергових та позачергових загальних зборів товариства, правовстановлюючих документів та їх невід`ємних частин на об`єкти нерухомого та рухомого майна, що належать товариству, податкової та бухгалтерської звітності товариства, будь-яких інших документів, які б свідчили про його господарську діяльність, та печатки товариства, обґрунтовані неможливістю здійснювати управлінський контроль за діяльністю товариства та його виконавчого органу з боку акціонерів у зв`язку з відсутністю керівника виконавчого органу товариства на робочому місці, відсутністю будь-якої взаємодії та ігноруванням законних вимог акціонерів з боку керівника виконавчого органу товариства, а також відсутністю будь-яких документів, у тому числі правовстановлюючих, щодо товариства за його місцезнаходженням, які після зміни керівника (припинення повноважень відповідача та призначення тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора) колишній директор не передав особі, яку обрано тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора.

Проте, в межах цієї справи заявлені позовні вимоги не розглядались по суті, а предметом касаційного оскарження була ухвала суду першої інстанції (в порядку цивільного судочинства), залишена без змін постановою апеляційного суду, про закриття провадження у справі, мотивована тим, що в провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа про банкрутство позивача, тому цей спір має розглядатися господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство, тобто вказані вимоги підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства.

У межах визначених позивачем (скаржником) підстав та вимог, а також наведених обґрунтувань щодо предмета касаційного оскарження, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №759/9008/19 зазначала про необхідність визначення юрисдикції спору за позовом товариства, щодо якого господарський суд вирішує питання про порушення провадження у справі про банкрутство, до його колишнього директора про зобов`язання відповідача передати позивачу оригінали документів та печатки товариства.

Вирішуючи питання предметної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.05.2021 у справі №759/9008/19, застосувавши положення пункту 1 розділу XV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів, відповідно до яких під час зміни керівника установи наявність і стан документів (справ), що знаходяться в діловодстві структурних підрозділів та в архіві, а також облікових документів та довідкового апарату до них відбиваються окремим розділом в акті приймання-передавання установи, дійсно зазначила, що колишній керівник товариства за актом приймання-передавання має передати новопризначеному керівнику товариства всі документи, які знаходяться в діловодстві товариства.

Водночас такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила саме у контексті вирішення питання предметною юрисдикції, а не вирішення заявлених у справі вимог по суті, зазначивши, що з огляду на суб`єктний склад та зміст правовідносин спір між юридичною особою та фізичною особою - колишнім генеральним директором (виконавчим органом) щодо нездійснення повноважень як посадової особи і після припинення повноважень генерального директора цього товариства виник з корпоративних відносин. Ураховуючи, що позивач заявив вимоги про повернення колишнім директором підприємства установчих, бухгалтерських та інших документів щодо діяльності та управління господарською організацією, і такі вимоги безпосередньо пов`язані з можливістю здійснення керівництва товариством, а самим товариством - можливістю ведення господарської діяльності, цей спір виник з корпоративних відносин та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У той час як у цій справі, що переглядається, питання щодо предметної юрисдикції не є спірним і судами не вирішувалось.

Разом з тим, у господарському процесі, основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів за статтею 77 ГПК України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Верховний Суд звертає увагу, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

У частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний

Відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 30.06.2022 у справі № 927/774/20.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Стандарт "вірогідності доказів" не нівелює обов`язок суду щодо оцінки доказів в порядку приписів статті 86 ГПК України з урахуванням надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 908/2846/19, від 27.05.2021 у справі № 910/702/17, від 17.11.2021 у справі № 910/2605/20.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що вказане позивачем у позові майно фактично перебуває у відповідача. Ані акт від 31.01.1993, ані заяви свідків, на які посилається позивач, не містять в переліку відповідного майна. Разом з тим, заявляючи позовні вимоги, позивач просив зобов`язати відповідача повернути майно, більша частина якого не визначена індивідуальними ознаками, що виключає можливість його ідентифікації та, як наслідок, встановлення і витребування такого майна із незаконного володіння.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, на яку зробив посилання у позовній заяві та апеляційній скарзі позивач, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22.

Слід зазначити, що зобов`язання відповідача повернути майно без його конкретизації робить судове рішення у разі задоволення позову невиконуваним у встановленому законом порядку.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідач у відзиві на позов зокрема зазначав про неможливість виконання вимог позивача, оскільки відповідно до протокольного рішення релігійної громади від 05.09.2022 на зберігання члену релігійної громади - ОСОБА_3 (який знаходиться за кордоном і зв`язок з яким втрачений) були передані ключі від храму, статути в редакції 1991, 2013 та 2014 років та інші документи. Відповідач також зазначав, що жодних документів щодо прийняття майна на баланс очолюваної ним на той час релігійної організації він не підписував.

У матеріалах справи відсутні докази передання відповідачу (після його призначення на відповідну керівну посаду) документів та матеріальних цінностей, які входять до предмета розгляду цієї справи та заявлені позивачем до витребування.

Отже, виходячи з оцінки наданих сторонами до матеріалів справи доказів, за їх належністю, допустимістю, достовірністю, вірогідністю, колегія суддів дійшла до висновку, що, звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не спростував висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та не довів неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого ним судового рішення.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних висновків.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь святої Параскеви П`ятниці Переяславсько-Вишневської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) села Ходосівка Обухівського району Київської області" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 17.05.2024 у справі № 911/2366/23 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена - 15.08.2025.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

О.О. Євсіков