суддів Великої Палати Верховного Суду Погрібного С. О., Ступак О. В.
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року
у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25)
за касаційними скаргами Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» (далі - КП «ЛПЕ») та Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Системний зв`язок» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2024 року (судді Юрчук М. І., Крейбух О. Г., Коломис В. В.) та рішення Господарського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року (суддя Вороняк А. С.)
у справі за позовом ТОВ «Системний зв`язок» до КП «ЛПЕ» про стягнення 2 009 399,59 грн.
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
1. У червні 2024 року ТОВ «Системний зв`язок» звернулося до суду з позовом, згідно з яким просило стягнути з відповідача 2 009 399,59 грн, з яких інфляційні втрати в розмірі 1 622 108,36 грн та три проценти річних в розмірі 387 291,23 грн.
2. Позивач обґрунтував позов тим, що КП «ЛПЕ» неналежно виконало взяті на себе договірні зобов`язання, прострочило оплату за виконані роботи та надані послуги за договором.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
3. КП «ЛПЕ» (замовник) та ТОВ «Системний зв`язок» (виконавець) уклали договір на виконання робіт з технічного переоснащення систем диспетчерського контролю, сповіщення пасажирів й оплати проїзду та супровідні роботам послуги від 23 грудня 2016 року № 161223/30 (далі - договір).
4. Відповідно до пункту 2.1 цього договору виконавець зобов`язався виконати роботи з технічного переоснащення підприємства та супровідні роботам послуги, а замовник зобов`язався оплачувати роботи на умовах і в строки, визначені цим договором.
5. Пунктом 7.3 договору передбачено, що загальна вартість договору становить 3 122 440,00 грн без ПДВ, з яких 936 732,00 грн підлягають оплаті та використанню в 2016 році, а 2 185 708,00 грн - в 2017 році.
6. Згідно з приписами пунктів 7.5-7.7 договору замовник може провести попередню оплату в розмірі 30 % вартості цього договору в сумі 936 732,00 грн протягом п`яти банківських днів з дня підписання договору та отримання відповідного фінансування. Решту 70 % від суми цього договору замовник оплачує частинами після завершення робіт згідно з кошторисом, поданими актами виконаних робіт та супровідних роботам послуг, що перевищують суму авансового платежу та актів виконаних робіт протягом п`яти банківських днів з дня отримання, на підставі рахунків-фактур, наданих виконавцем, та даних актів.
7. У 2018 році ТОВ «Системний зв`язок» звернулося до Господарського суду Волинської області із позовною заявою про стягнення з КП «ЛПЕ» 2 009 722,60 грн у зв`язку з неналежним виконанням останнім зобов`язань за договором з оплати за виконані роботи та надані послуги.
8. Рішенням від 17 липня 2018 року у справі № 903/4/18 Господарський суд Волинської області відмовив у задоволенні позову.
9. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 04 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 січня 2022 року, апеляційну скаргу ТОВ «Системний зв`язок» задовольнив, рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову і стягнення з КП «ЛПЕ» на користь ТОВ «Системний зв`язок» 2 009 722,60 грн боргу.
10. Апеляційний господарський суд у справі № 903/4/18 встановив, що на виконання умов договору сторони підписали та скріпили печатками акти здачі-приймання робіт (надання послуг) від 01 лютого 2017 року № 161223/30 у розмірі 100 000,00 грн, від 25 травня 2017 року № 161223/301 у розмірі 248 727,00 грн та від 25 травня 2017 року № 161223/302 у розмірі 700 680,00 грн, разом на загальну суму 1 049 407,00 грн.
11. Також суд апеляційної інстанції встановив, що 30 жовтня 2017 року позивач направив на адресу відповідача для підписання акти здачі-приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 960 315,60 грн. Разом із актами здачі-приймання робіт (надання послуг) позивач направив відповідачу довідки про вартість виконаних робіт за лютий, травень та жовтень 2017 року.
12. Відповідач отримав зазначені акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та довідки про вартість виконаних робіт, однак не підписав їх та не скріпив печаткою, як це передбачав договір.
13. Суд апеляційної інстанції, з огляду на акти здачі-приймання робіт (надання послуг) від 01 лютого 2017 року № 161223/30, від 25 травня 2017 року № 161223/301, від 25 травня 2017 року № 161223/302 та від 26 жовтня 2017 року № 161223/30, а також матеріали справи № 903/4/18 в сукупності, вважав, що ними підтверджено виконання позивачем робіт, які відповідають визначеним умовам договору. У зв`язку з наведеним у відповідача була заборгованість у розмірі 2 009 722,60 грн.
14. Надалі суд першої інстанції у справі, що розглядається, відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визнав преюдиційними встановлені факти щодо виконання позивачем робіт та надання послуг за договором, а також наявність у відповідача заборгованості за договором в розмірі 2 009 722,60 грн.
15. Відповідач повністю сплатив зазначену заборгованість згідно з платіжними інструкціями: від 27 жовтня 2023 року № 1794 у розмірі 763 522,60 грн, від 18 грудня 2023 року № 2077 у розмірі 142 500,00 грн, від 08 лютого 2024 року № 182 у розмірі 54 469,42 грн, від 19 лютого 2024 року № 185 у розмірі 111 668,51 грн, від 11 березня 2024 року № 193 у розмірі 546 361,97 грн та від 02 квітня 2024 року № 213 у розмірі 391 200,00 грн.
16. Водночас позивач вважав, що відповідач, крім заборгованості за договором, має також сплатити 1 622 108,36 грн інфляційних втрат та 387 291,23 грн трьох процентів річних, вимоги щодо стягнення яких позивач заявив у цій справі.
17. Відповідач, заперечуючи проти нарахування позивачем сум інфляційних втрат та трьох процентів річних у заявленому розмірі, стверджував про скрутний майновий стан підприємства у зв`язку із браком бюджетного фінансування та власних коштів для оплати виконаних робіт та наданих послуг. Також відповідач звертав увагу на тривалий період нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних та на те, що їх розмір становить фактично розмір основного боргу, який відповідач сплатив повністю.
18. Суди попередніх інстанцій встановили, що є підстави для стягнення 1 620 292,16 грн інфляційних втрат та 386 985,11 грн трьох процентів річних, які нараховані за період з 02 квітня 2017 року до 01 квітня 2024 року за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 161223/30 від 01 лютого 2017 року у розмірі 100 000 грн, № 161223/301 від 25 травня 2017 року у розмірі 248 727,00 грн, № 161223/302 від 25 травня 2017 року у розмірі 700 680,00 грн, № 161223/30 від 26 жовтня 2017 року у розмірі 16 745,00 грн, № 161223/30 від 26 жовтня 2017 року у розмірі 869 683,60 грн, № 161223/30 від 26 жовтня 2017 року
у розмірі 52 564,00 грн та № 161223/30 від 26 жовтня 2017 року
у розмірі 21 323,00 грн.
19. Суди встановили, що 1 816,20 грн інфляційних втрат та 306,12 грн трьох процентів річних позивач нарахував за цими актами за період з 13 березня 2017 року до 01 квітня 2017 року за межами позовної давності.
Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
20. Рішенням від 17 вересня 2024 року Господарський суд Волинської області з урахуванням ухвали про виправлення описки від 01 жовтня 2024 року позов задовольнив частково. Стягнув з КП «ЛПЕ» на користь ТОВ «Системний зв`язок» 1 659 004,84 грн, з них інфляційні втрати в розмірі 1 620 292,16 грн та три проценти річних в розмірі 38 712,68 грн, а також 24 087,33 грн витрат зі сплати судового збору. В іншій частині вимог позову відмовив.
21. Додатковим рішенням від 02 жовтня 2024 року Господарський суд Волинської області заяву ТОВ «Системний зв`язок» задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 14 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У частині стягнення 16 000,00 грн таких витрат відмовив.
22. Постановою від 19 листопада 2024 року Північно-західний апеляційний господарський суд апеляційні скарги КП «ЛПЕ» та ТОВ «Системний зв`язок» залишив без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
23. Судові рішення мотивовані тим, що є підстави до стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 620 292,16 грн та трьох процентів річних у розмірі 386 985,11 грн, що нараховані відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), та бракує підстав для стягнення 1 816,20 грн інфляційних втрат та 306,12 грн трьох процентів річних у зв`язку зі спливом позовної давності.
24. Водночас суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зауважив, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Проте строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України та статтями 232, 269, 322, 324 Господарського кодексу України (далі - ГК України), були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тому суд першої інстанції вважав, що позивач звернувся з позовом про стягнення 1 620 292,16 грн інфляційних втрат та 386 985,11 грн трьох процентів річних у межах позовної давності. У той же час, суд першої інстанції за заявою відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності від 20 серпня 2024 року відмовив в частині позовних вимог у зв`язку зі спливом строку звернення до суду.
25. Також суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, ураховуючи правові висновки Верховного Суду, вважав за потрібне зменшити розмір трьох процентів річних з огляду на наявність підстав для такого зменшення, про які зазначав відповідач, а саме: скрутний майновий стан підприємства, тривалий період нарахування трьох процентів річних, значний розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат, який становить фактично суму основного боргу, а також повну її сплату відповідачем.
26. Відтак суди з метою збереження балансу інтересів сторін у спорі та запобігання настанню негативних наслідків для кожної з них дійшли висновку про зменшення розміру трьох процентів річних до суми 38 712,68 грн.
ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
Стислий виклад вимог касаційних скарг
27. У грудні 2024 року КП «ЛПЕ» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення з відповідача 1 620 292,16 грн інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про зменшення суми інфляційних втрат.
28. Скаржник зазначив про неодмінність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 щодо зменшення за певних умов розміру неустойки, штрафу та відсотків річних, але не інфляційних втрат.
29. Відповідач вважав, що суд за певних обставин може також зменшити і розмір інфляційних втрат.
30. КП «ЛПЕ» також стверджувало, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, які підтверджують фінансування робіт за рахунок коштів місцевого бюджету; вжиття ним заходів для вирішення питання щодо виділення з міського бюджету коштів для оплати за договором; накладення арешту на все рухоме майно КП «ЛПЕ»; наявність збитків у підприємства в 2018-2020 роках; зупинення позивачем процесу технічного переоснащення; неодноразові звернення відповідача до позивача з вимогами передати обладнання та виконати роботи, передбачені умовами договору.
31. До того ж скаржник наголошував на тому, що згідно з поданим позивачем розрахунком у позовній заяві останній нарахував та заявив до стягнення інфляційні втрати у розмірі 1 622 108,36 грн та три проценти річних
у розмірі 387 291,23 грн за період з 13 березня 2017 року до 01 квітня 2024 року. Тобто нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних позивач здійснив за сім років, що на переконання КП «ЛПЕ» є необґрунтованим.
32. Також у грудні 2024 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернулося ТОВ «Системний зв`язок» з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій, в якій просило скасувати ці судові рішення в частині відмови у стягненні з відповідача 348 272,43 грн трьох процентів річних та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути проценти річних у наведеному розмірі.
33. Скаржник акцентував, що суди попередніх інстанцій посилаються на правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у неподібних правовідносинах, у яких сторони встановили розмір процентів річних вищий за законодавчо визначений (3 %) і суд зменшував розмір таких процентів річних до законодавчо встановленого (3 %). Тому ці висновки не можуть бути застосовані при вирішенні питання про зменшення трьох процентів річних, які підлягають стягненню на користь позивача.
34. ТОВ «Системний зв`язок» наголосило на тому, що визначені ЦК України три проценти річних суд не може зменшити, оскільки це законодавчо встановлений розмір. Немає правового висновку Верховного Суду щодо права суду зменшувати проценти річних, нараховані згідно зі статтею 625 ЦК України, нижче ніж три проценти річних.
Стислий виклад змісту судових рішень Верховного Суду
35. Ухвалами від 16 січня 2025 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами КП «ЛПЕ» та ТОВ «Системний зв`язок», призначив їх до спільного розгляду у відкритому судовому засіданні та надав сторонам строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
36. Ухвалою від 06 березня 2025 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 302 ГПК України для відступу від правового висновку, викладеного Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, щодо можливості нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат не обмежуючись останніми 3 роками, які передували подачі позову.
37. Ухвалою від 02 квітня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла та призначила до розгляду справу у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
38. Постановою від 02 липня 2025 року Велика Палата Верховного Суду:
- касаційну скаргу КП «ЛПЕ» залишила без задоволення;
- касаційну скаргу ТОВ «Системний зв`язок» задовольнила;
- постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2024 року та рішення Господарського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року скасувала в частині відмови у стягненні 348 272,43 грн трьох процентів річних, ухвалила в цій частині нове рішення про задоволення позову;
- стягнула з КП «ЛПЕ» на користь ТОВ «Системний зв`язок» 348 272,43 грн трьох процентів річних;
- в іншій частині постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 листопада 2024 року та рішення Господарського суду Волинської області від 17 вересня 2024 року залишила без змін.
39. Велика Палата Верховного Суду навела такі аргументи на обґрунтування постанови.
40. У разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
41. Оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг такого строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
42. За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року до 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
43. Саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
44. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
45. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
46. Також під час вирішення питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
47. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
48. Велика Палата Верховного Суду вважала за неодмінне конкретизувати правовий висновок, викладений в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 та зазначити, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
49. З урахуванням наведених в постанові висновків три проценти річних у розмірі 386 985,11 грн зменшенню судом не підлягали, а тому позовні вимоги про їх стягнення є обґрунтованими.
ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ
50. З правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо повноваження суду зменшувати розмір процентів річних загалом не погоджуємося.
51. Тому відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України висловлюємо окрему думку.
Правова природа трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України
52. Стаття 625 ЦК України встановлює особливий вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, який полягає у стягненні суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не визначений договором або законом.
53. Стаття 625 ЦК України розташована в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, що означає її універсальний характер. Її норми застосовуються до всіх видів грошових зобов`язань, якщо спеціальними нормами, які регулюють окремі види зобов`язань, не передбачено іншого. Це забезпечує єдиний підхід до захисту майнових прав кредитора в разі порушення боржником грошового зобов`язання.
54. За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних є складовою частиною грошового зобов`язання та виступають спеціальним видом цивільно-правової відповідальності. Ця відповідальність спрямована на компенсацію за користування боржником утримуваними грошовими коштами, які належать кредитору. Такі проценти нараховуються незалежно від сплати ним штрафних санкцій, таких як пеня чи штраф, що підтверджує їх автономний характер.
55. Вимога про стягнення трьох процентів річних є самостійним видом цивільно-правової відповідальності, відмінним від штрафних санкцій. Вона виконує функцію гарантії для кредитора, забезпечуючи настання правових наслідків для боржника за неналежне виконання зобов`язань, і є інструментом захисту майнових прав, спрямованим на відновлення балансу інтересів сторін.
56. Принципи добросовісності та розумності, закріплені у статтях 3, 509 ЦК України, вимагають від учасників цивільного обороту брати на себе лише ті зобов`язання, виконання яких є реальним і передбачуваним на момент укладення договору. Оцінка добросовісності та розумності дій боржника має здійснюватися не лише за період виконання грошового зобов`язання, але й за час, що передував його виникненню. Добросовісний боржник, укладаючи договір, повинен передбачити можливість виконання зобов`язання, враховуючи власні фінансові ресурси та обставини, що можуть вплинути на його виконання.
57. Брак коштів у боржника для виконання грошового зобов`язання не може бути безумовною підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки кошти є замінним майном. Боржник має можливість вжити заходів для їх залучення, наприклад, шляхом отримання позики на розумних умовах або реалізації власного майна.
58. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
59. Проте, на нашу думку, цей висновок є помилковим у частині, що стосується можливості зменшення процентів річних за статтею 625 ЦК України, оскільки законодавство не передбачає таких повноважень суду.
60. Диспозитивність правила частини другої статті 625 ЦК України полягає в можливості сторін договору встановити інший розмір процентів річних. Якщо ж договір не містить таких умов, застосовується законодавчо встановлений розмір - три проценти річних.
Оцінка наявності законодавчих підстав для зменшення трьох процентів річних
61. У частині першій статті 19 Конституції України унормований принцип приватного права (в аспекті законності), згідно з яким правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
62. Натомість у частині другій статті 19 Конституції України закріплений принцип публічного права (в аспекті законності), відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
63. Органи публічної влади повинні діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Вони не повинні діяти свавільно. Якщо дії органу публічної влади виходять за межі його повноважень (ultra vires), такі дії будуть незаконними.
64. Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Тобто суд має додержуватися закону, від приписів якого він не може відступити у зв`язку з їх диспозитивністю, і не підміняти його своїм власним висновком. Суд як орган державної влади наділений державою певними функціями і повноваженнями, є джерелом утвердження законності та справедливості, основним принципом його роботи має бути «dura lex, sed lex».
65. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
66. Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах правовладдя (верховенства права), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (стаття 236 ГПК України).
67. Суд, реалізуючи свої владні функції, зобов`язаний дотримуватися засадничих принципів публічного права, тобто діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (ухвалювати рішення) не виходячи за межі чітко окреслених законом прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх повноважень.
68. Також потрібно враховувати, що відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.
69. Наведені приписи унеможливлюють вільний розсуд суду в частині застосування заходів відповідальності.
71. ЦК України прямо передбачає можливість суду зменшувати розмір пені (стаття 551 ЦК України), якщо вона є надмірною за розміром порівняно з розміром збитків. Однак аналогічного припису щодо зменшення процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, законодавство не містить.
72. Отож законодавець свідомо обмежив повноваження суду у питанні зменшення цього виду відповідальності.
73. Свобода договору, передбачена у статті 627 ЦК України, передбачає, що сторони вільні у визначенні умов договору, які не суперечать закону. У цьому випадку договір між ТОВ «Системний зв`язок» та КП «ЛПЕ» не містив умов про інший розмір процентів річних, а отже, застосовується законодавчо встановлений розмір - три проценти річних. Зменшення цього розміру судом без прямої законодавчої підстави є втручанням у договірні відносини сторін, що порушує принцип свободи договору.
Щодо свободи договору та її значення для визначення розміру процентів річних
74. Принцип свободи договору, закріплений у статтях 3, 6, 627 ЦК України, є однією з основних засад цивільного законодавства. Відповідно до цих правил сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, якщо вони не суперечать законодавству, звичаям ділового обороту та вимогам розумності, добросовісності й справедливості. Свобода договору охоплює право сторін визначати на власний розсуд види відповідальності за невиконання зобов`язань, зокрема розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання.
75. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому боржник зобов`язаний вчинити певну дію на користь кредитора, а кредитор має право вимагати виконання цього обов`язку. Зобов`язання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
76. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.
77. Сторони, які є юридичними особами з однаковим правовим статусом, мали можливість домовитися про інший розмір процентів, скориставшись свободою договору. Брак таких умов унаочнює їх згоду із законодавчо визначеним розміром відсотків річних як самостійного виду цивільної відповідальності.
78. Відповідач не надавав доказів того, що позивач перебував у привілейованому становищі, чинив протиправний тиск чи зловживав своїм правом під час укладення договору. Не довів також, що відповідач є слабшою стороною у правовідносинах. Обидві сторони як суб`єкти господарювання діяли у межах цивільних відносин, які врегульовано передовсім ЦК України з особливостями, передбаченими для комерційних відносин станом на час їх виникнення господарським законодавством.
79. Важливо розрізняти природу цих відносин від тих, що виникають між суб`єктами господарювання та споживачами, де законодавство передбачає інші механізми захисту.
80. На відміну від згаданих комерційних відносин у цивільних відносинах зі споживачем діють інші правила. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо умови договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, така умова може бути змінена або визнана недійсною (частини перша, друга та п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
81. Принципи захисту слабшої сторони, характерні для споживчих договорів, не застосовуються до господарських відносин між рівними суб`єктами.
82. Відповідно до статті 173 ГК України господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання, які є рівними за своїм правовим статусом.
83. У цій справі сторони діяли в межах господарських відносин, їх договірне регулювання відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання мало бути враховане судами.
84. Резюмуємо, що зменшення судом розміру процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, без безпосередньо законодавчо встановленої підстави і без надання таких повноважень судові є свавільним втручанням у договірні відносини сторін з боку держави, що вочевидь порушує принцип свободи договору та може призвести до порушення балансу інтересів сторін. Це суперечить принципу правової визначеності, оскільки сторони, укладаючи договір, розраховували на стабільність умов, передбачених законом та/або договором.
Щодо неодмінності використання правових інструментів для обмеження відповідальності
85. На нашу думку, суд не може зменшувати розмір процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, а лише відмовити у задоволенні такої позовної вимоги із застосуванням таких правових механізмів, як інститут зловживання правом (стаття 13 ЦК України) або шляхом визнання умов договору недійсними (стаття 215 ЦК України).
86. Зокрема, якщо боржник вважає, що вимога кредитора про стягнення процентів річних є несправедливою або непропорційною, він має право заявити про зловживання кредитором своїм правом або подати зустрічний позов про визнання умов договору, які стосуються такого виду відповідальності, недійсними.
87. Отож відмова у задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є можливою, зокрема, за наявності таких правових підстав, як зловживання правом або визнання умов договору недійсними чи констатації судом їх нікчемності.
88. У цій справі відповідач(КП «ЛПЕ») не надавав доказів, які б свідчили про зловживання позивачем своїм правом або про визнання в установленому порядку недійсним договору чи його умов, зокрема, не звертався із зустрічним позовом в межах цієї справи, а нікчемності договору чи його певних умов суди не встановили.
Щодо помилковості висновку Великої Палати Верховного Суду
89. У постанові від 02 липня 2025 року Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій попередній висновок, викладений у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, зазначивши, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром, який не підлягає зменшенню судом.
90. Водночас ми вважаємо, що загальний висновок про можливість зменшення процентів річних за статтею 625 ЦК України (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), є помилковим.
91. На нашу думку, суд не має повноважень зменшувати розмір процентів річних, навіть якщо сторони домовилися про вищий розмір (наприклад, 5 %).
92. Суд може лише відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів річних такими правовими шляхами: або застосувавши статтю 13 ЦК України та встановивши факт зловживання правами, що є підставою для відмови у захисті такого цивільного права та інтересу; або констатувавши нікчемність такої умови договору чи визнавши її недійсною у разі заявлення відповідної позовної вимоги (для оспорюваних умов).
93. Довільне зменшення судом процентів річних за статтею 625 ЦК України суперечить принципу правовладдя, закону, а так само й принципу свободи договору та може призводити до порушення балансу інтересів сторін, оскільки обмежує право кредитора на отримання компенсації.
94. У цій справі суди попередніх інстанцій зменшили розмір трьох процентів річних з 387 126,80 грн до 38 712,68 грн, посилаючись на скрутний майновий стан відповідача, тривалий період нарахування процентів, значний розмір процентів, а також повну сплату основного боргу.
95. Однак ці обставини, на нашу думку, не можуть бути підставою для зменшення розміру трьох процентів річних, як і іншого розміру процентів річних, встановлених договором або законом. У разі належного правового обґрунтування, такого як зловживання правом чи визнання відповідної умови договору недійсною (нікчемною), суд має повноваження відмовити кредитору у задоволенні зазначеної позовної вимоги.
ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ АВТОРІВ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
96. Погоджуємося з резолютивною частиною постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 щодо задоволення касаційної скарги ТОВ «Системний зв`язок» та стягнення 348 272,43 грн трьох процентів річних, оскільки законодавець не надав суду повноваження зменшувати розмір процентів річних, обрахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
97. Водночас ми не згодні з мотивами, викладеними в тій частині, що допускає можливість суду зменшувати розмір процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України. Наполягаємо на тому, що суд має повноваження винятково відмовити кредиторові у задоволенні таких позовних вимог із застосуванням таких правових механізмів, зокрема як інститут зловживання правом (стаття 13 ЦК України) або визнання умов договору недійсними чи констатації судом їх нікчемності (стаття 215 ЦК України).
98. Без таких підстав зменшення процентів річних є порушенням принципів свободи договору, правової визначеності, законності та правовладдя (верховенства права), закріплених у статтях 3, 6, 627 ЦК України, статті 179 ГК України та статтях 8, 19 Конституції України.
99. Суд як орган публічної влади зобов`язаний діяти в межах закону, поважаючи волевиявлення сторін договору та забезпечуючи передбачуваність правозастосування. Довільне зменшення розміру процентів річних без належних правових підстав підриває довіру до судової системи та може мати негативний вплив на стабільність цивільних відносин.
Судді: С. О. Погрібний