ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/4641/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, 21, поверх 8-9); Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: 1) Тернівська сільська рада, с. Тернова; 2) Липецька сільська військова адміністрація Харківського району Харківської області, с. Липці.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал" (62420, Харківська обл., Харківський район, с. Веселе, вул. Сонячна, 4); Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , м. Харків
про припинення права власності та витребування земельної ділянки
за участю представників:

не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал.", згідно якої просить суд примусово припинити право власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал." () на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0298, шляхом витребування зазначеної земельної ділянки на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Також просить суд стягнути з відповідача судові витрати та залучити до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, залучено ОСОБА_1 до участі у справі третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, призначено підготовче засідання на 22.01.2025 о 12:15 год.

10.01.2025 відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 694), в якому проти позовних вимог заперечує, просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що чинне законодавство не лише не забороняє, а і прямо закріплює право юридичних осіб набувати у власність землі сільськогосподарського призначення, при цьому не існує жодної норми законодавства, яка б забороняла юридичним особам мати у власності землі з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства". Здійснення відповідачем господарської діяльності на земельній ділянці призначеної для ведення особистого селянського господарства не суперечить чинному законодавству. Також відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений чинним законодавством. Як вказує відповідач, позовна заява не містить підстави, за якою можливе витребування законним чином приватизованої земельної ділянки у власність держави.

Позивач у відповіді на відзив (вх. № 1034 від 15.01.2025) не погоджується із доводами, міркуваннями та аргументами відповідача, вважає їх хибними, посилаючись на те, що діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності. Як зазначає позивач, використання земельних ділянок наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства має відповідати ряду специфічних вимог визначених спеціальним законом, зокрема, такі земельні ділянки не мають використовуватись із метою ведення підприємницької діяльності та використання таких земельних ділянок має здійснюватись без створення юридичної особи. Натомість, як свідчать матеріали справи, земельна ділянка що є предметом розгляду у даній справі, належить відповідачу (юридичній особі) на праві власності, що не оспорювалось відповідачем у відзиві. Законодавець визначає, що земельні ділянки, передані громадянам із метою ведення особистого селянського господарства мають використовуватись ним особисто або передаватись у користування юридичним та фізичним особам, однак у будь-якому разі, їх використання має здійснюватись без створення юридичної особи. На думку позивача, відповідач, беручи до уваги наявність неточностей у законодавстві, що прямо не забороняють юридичній особі мати на праві власності земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства, мав змогу з аналізу положень Закону України "Про особисте селянське господарство" дійти висновків про неможливість перебування у нього земельної ділянки із відповідним цільовим призначенням на праві власності, натомість, жодних дій щодо усунення вказаного та триваючого порушення він не здійснив. На підставі зазначеного, позивач вважає доводи відповідача про можливість перебування у нього на праві приватної власності земельних ділянок призначених для ведення особистого селянського господарства безпідставними, а обраний Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області спосіб захисту належним та ефективним.

Заперечень на відповідь на відзив на позов, відповідачем, в порядку ст. 167 ГПК України, суду надано не було.

Ухвалою суду від 19.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/4641/24 до судового розгляду по суті на 02.04.2025 о 13:00 год.

Ухвалою від 23.04.2025 суд повернувся до розгляду справи № 922/4641/24 на стадію підготовчого провадження. Залучено до участі у справі № 922/4641/24 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Тернівську сільську раду, с. Тернова, та Липецьку сільську військову адміністрацію Харківського району Харківської області, с. Липці.

Ухвалою від 19.06.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 02 липня 2025 року об 11:00 год.

Рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах суду.

У судове засідання 30.07.2025 сторони та треті особи не з`явились, про причину неявки суд не повідомили. Про час та місце розгляду даного спору повідомлені належним чином.

Треті особи вимог ухвал суду не виконали, письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надали.

Таким чином, в ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

У відповідності до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2021 року № 1302, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 № 603 (у редакції наказу Держгеокадастру від 08.03.2023 № 85) (далі - Положення), Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

П. 3 Положення передбачено, що завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Харківської області.

Відповідно до пп. 27 п. 4 Положення, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель за, зокрема, додержанням органами державної влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконанням вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.

В ході вивчення додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням на території Харківської області, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області (позивач) встановлено, що 12.06.2017 позивачем отримано заяву ОСОБА_1 (третя особа у справі) про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передачі йому зазначеної земельної ділянки.

16.06.2017 позивачем на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.06.2017 видано наказ № 115717-СГ від 16.06.2017 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" у відповідності до якого, надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення розташованої за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області.

У подальшому, 05.02.2018 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 від 26.01.2018 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1, 9705 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передачі йому зазначеної земельної ділянки у власність.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.12.2017, доданого до заяви ОСОБА_1 , земельна ділянка щодо якої викладено прохання затвердити проєкт землеустрою та яку заявник просив передати йому у власність мала кадастровий номер :02:001:0298.

15.02.2018, за результатами розгляду заяви третьої особи від 26.01.2018, позивачем видано наказ № 621-СГ, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1, 9705 га, в тому числі, багаторічні насадження площею 1, 9705 га, (кадастровий номер :02:001:0298) із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства за вищевказаною адресою.

Цим же наказом на ОСОБА_1 покладено обов`язок використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, з дотриманням вимог ст. 91, 103 ЗК України, Закону України "Про особисте селянське господарство", встановлених обмежень та інших нормативно-правових актів.

Право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 15.02.2018 № 621-СГ на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0298 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстровано 23.05.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації Радіоновим Олександром Сергійовичем, номер відомостей про речове право: 31774744, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.09.2024 вбачається, що земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0298 ОСОБА_1 передано за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 5801, 5802, виданого 27.11.2019, Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма Труд.Земля. Капітал. () (надалі - відповідач), на підставі чого 28.12.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності, номер відомостей про речове право: 34979753.

Таким чином, з 28.12.2019 власником та користувачем спірної земельної ділянки відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма Труд.Земля. Капітал..

Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0298 має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалось станом на дату звернення із позовом, позивач вважає, що перебування її у власності Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Труд.Земля. Капітал. є незаконним, та таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України та Закону України Про особисте селянське господарство, що, на думку позивача, є її використанням не за цільовим призначенням, що тягне за собою наслідки, які передбачені ст.143 ЗК України, що полягають у примусовому припиненні права на землю, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до Господарського суду Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Ст. 13 Конституції України встановлено що, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства;

б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства;

г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0298, яка в подальшому була передана Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал." за актом приймання-передачі нерухомого майна від 27.11.2019, що стало підставою для внесення до Державного реєстру запису про право власності відповідача на вищевказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал." є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Основне цільове призначення земельної ділянки (категорія землі) з кадастровим номером :02:001:0298 є землі сільськогосподарського призначення.

В даному випадку, в матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази в розумінні ст. 76-77 ГПК України, які би свідчили про те, що ТОВ "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал." використовує спірну земельну ділянку не за цільовим призначенням або тим чи іншим способом завдає шкоди навколишньому середовищу, природним ресурсам, іншим особам тощо.

В свою чергу, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області визнає, що первісне набуття спірної земельної ділянки третьою особою відбулось із дотриманням визначеної законодавством процедури.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 82 ЗК України юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

В даному випадку, акт приймання-передачі нерухомого майна від 27.11.2019 є первісною підставою для набуття ТОВ "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал." права власності на спірну земельну ділянку і позивачем не наводяться доводи, які би свідчили про недійсність/нікчемність вказаного акту.

Згідно ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства"напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Водночас, суд звертає увагу, що питання про компенсацію позивачем не порушується.

Крім того, добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Крім того, ст. 330 ЦК України встановлено, що в разі якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Наявні в матеріалах справи документи свідчать про те, що третя особа на власний розсуд розпорядилась своїм майном та передала спірну земельну ділянку у власність ТОВ "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал.", на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна.

Разом із тим, у даній справі Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не наводить обставин, які б свідчили про недобросовісність поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал.", як набувача спірного нерухомого майна та не надає відповідних доказів на підтвердження таких обставин.

Також суд зауважує, що ч. 4 ст. 41 Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу в Україні, встановлено загальне правило, згідно якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і таке право є непорушним.

Ч. 5 ст. 41 Конституції України визначає випадки правомірного припинення права власності через примусове відчуження майна з мотивів суспільної необхідності з відшкодуванням вартості (попереднім або наступним), що є реквізицією у розумінні ст. 353 ЦК України, але у розглядуваному випадку не застосовано, а тому не може розглядатися як легітимне виключення із згадуваного вище загального правила про непорушність права власності.

Ч. 6 ст. 41 Основного Закону іншою легітимною правовою підставою припинення права приватної власності визначає конфіскацію майна, яка може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Враховуючи спрямованість заявлених Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області вимог і наслідків їх можливого задоволення, суд вважає цей позов по суті конфіскацію земельної ділянки у розумінні ст. 354 ЦК України (позбавлення права власності не майно як санкція за правопорушення з безоплатним переходом у власність держави), що узгоджується із приписами пп. ґ ч. 5 ст. 84 ЗК України, оскільки будь-який інший визначений цією нормою спосіб набуття держави права власності у розглядуваному випадку не є застосовним, оскільки відповідач та держава не знаходяться у зобов`язальних відносинах з приводу предмету спору, спірна земельна ділянка набута відповідачем від третьої особи, а не держави.

Переглядаючи даний спір по суті та зважаючи на природу спірного майна (земельна ділянка), характер розглядуваних правовідносин, суд, керуючись ст. 9 ЦК України, визначає, що згадуваним у ч. 6 ст. 41 Конституції України законом, який встановлює випадки, обсяги і порядок конфіскації земельної ділянки, є, насамперед, Земельний кодекс України, а не Закон України Про особисте селянське господарство.

В даному випадку посилання позивача на норми Закону України Про особисте селянське господарство в обґрунтування своїх позовних вимог є безпідставним, оскільки цей Закон визначає сутність особистого селянського господарства та його суб`єктів, фактично встановлює обмеження саме для держави щодо безоплатної передачі відповідних земельних ділянок для такої мети у власність (наприклад, юридичним особам), проте не регулює відносини ані щодо набуття права власності на земельну ділянку відповідачем у третьої особи, ані щодо користування нею, а також не встановлює заборон, порушення яких визначено підставою для санкцій у вигляді конфіскації, а також порядку та і обсяги такої конфіскації.

Зважаючи на застосовність до розглядуваних правовідносин ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захисту прав і основоположних свобод людини крізь приписи Земельного кодексу України, суд визначатиме дотримання критерію законної підстави, який поряд із критеріями легітимної мети та пропорційності втручання виступатиме мірилом правової обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Серед визначених ст. 140 ЗК України підстав для припинення права власності на земельну ділянку обраний позивачем спосіб кореспондується із конфіскацією за рішенням суду, що узгоджується із пп. ґ ч. 5 ст. 84 ЗК України.

Означена норма, яка фактично дублює ч.6 ст.41 Конституції України лише в частині вказівки на підставу припинення права власності та обов`язковості судового рішення, безпосередньо не визначає підстави, обсяги і порядок самої конфіскації, але ст. 148 ЗК України так само, як і Конституція України, чітко визначає, що відповідні параметри допустимості конфіскації мають встановлюватися тільки законом.

Норма ст. 143 ЗК України встановлює визначеність лише щодо судового порядку конфіскації земельної ділянки, але не визначає ані випадків її застосування (підстав компенсації), ані обсягів.

Запропонована позивачем підстава для припинення права власності, як використання земельної ділянки не за цільовим призначенням - не відповідає системному тлумаченню ст. 140-143 ЗК України, за змістом яких застосування саме судового порядку щодо певних підстав припинення права власності, так і щодо припинення права користування земельними ділянками - не встановлює підстав самої конфіскації.

При цьому, посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 є помилковими, адже фактичні обставини щодо цільового використання земельної ділянки у вказаній справі та у розглядуваній істотно відрізняються, оскільки в зазначеній справі відповідач при користуванні земельною ділянкою не вийшов за межи її цільового сільськогосподарського призначення, тоді як за обставинами справи № 477/2330/18 - такий вихід відбувся.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити про наступне:

- матеріали справи не містять доказів використання відповідачем спірної земельної ділянки у спосіб, що перебуває за межами категорії землі сільськогосподарського призначення;

- зміна категорії та зміна виду використання у межах однієї категорії не можуть ототожнюватися за процедурою здійснення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у п. 37 постанови ВП ВС від 01.06.2021 у справі № 925/929/19;

- положення ст. 33 ЗК України допускають використання земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, юридичними особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що вочевидь виключає можливість одночасного використання цієї ж земельної ділянки у порядку діяльності відповідною фізичною особою у розумінні ст. 1 Закону України Про особисте селянське господарство

Збереження категорійності спірної земельної ділянки, незважаючи на її набуття відповідачем та відсутність доказів і відомостей щодо завдання шкоди цій земельній ділянці господарською діяльності відповідача (на відміну від випадку, розглянутого у межах справи № 477/2330/18) - унеможливлює притягування у якості легітимних підстав позбавлення права власності посилання і на ч. 3 ст.13 та ч. 6 ст. 41 Основного Закону України.

Станом на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, редакція ст.130 ЗК України для набувачів земель сільськогосподарського призначення (спірна земельна ділянка) юридичних осіб передбачала лише одну кваліфікуючу ознаку наявність в установчих документах зазначення про ведення сільськогосподарського виробництва, якій відповідач відповідає.

Суд зазначає, що наявні матеріали справи не дають підстав кваліфікувати здійснене третьою особою відчуження земельної ділянки за актом приймання-передачі саме, як купівлю-продаж, тоді як приписи ст. 131 ЗК у відповідній редакції щодо інших цивільно-правових угод не встановлював ніяких обмежень щодо набуття права власності для юридичних осіб на земельні ділянки, які до того вже перебували у приватній власності.

Суд, виходячи із принципу jura novit curia зазначає, що діюча на момент подання позову редакція ст.130 ЗК допускала можливість конфіскації земельної ділянки виключно у разі порушень вимог ч. 1 і 2 цієї статті у відповідній редакції, однак зазначені випадки не охоплювали фактичні обставини в даній справі, тоді як належних підстав для конфіскації у контексті означених приписів за встановленими обставинами не вбачається.

Враховуючи відсутність будь-яких встановлених ЗК України заборон для відповідача набувати у власність земельну ділянку приватної форми власності, не вбачається і підстав для конфіскації, визначених ст.145 ЗК України твердження позивача про існування заборони, яке ґрунтується не на прямій і чіткій вказівці закону, а на розширювальному тлумаченні норм, що не встановлюють підстав для конфіскації, є несумісним із приписами п. 22 ч.1 ст. 92 Конституції України (оскільки конфіскація за визначенням ст. 354 ЦК є мірою відповідальності за порушення).

З урахуванням викладеного суд не вбачає дотримання критерію законної підстави для втручання у право власності відповідача запропонованим способом, що є достатнім для відмови у задоволенні позову з мотивів невідповідності останнього положенням ч. 6 ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захисту прав і основоположних свобод людини.

При цьому, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області не наведено обставин того, що внаслідок набуття у власність та використання відповідачем спірної земельної ділянки завдано шкоди її охороні, як захищуваних суспільних інтересів, забезпечення яких визнавалось легітимною метою позбавлення права власності у межах справи № 477/2330/18.

Наразі, встановлена за таких обставин недоведеність позивачем легітимної мети позбавлення права власності відповідача також є самостійною підставою для відмові у позові.

Водночас, навіть якщо вбачати легітимний інтерес саме у збережені виду використання спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах категорії землі сільськогосподарського призначення, то запропоноване позивачем втручання у право мирного володіння відповідача не може бути визнано пропорційним, оскільки повернення земельної ділянки у державну власність не відновлює можливість третьої особи провадити діяльність щодо особистого селянського господарства з використанням такої ділянки та не відновлює вже використане такою особою права безоплатної приватизації земельної ділянки такого виду призначення.

Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за подання позову суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись нормами ст. 124, 129 Конституції України, ст. 4, 11, 12, 13, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 202, 232, 233, 236 - 241, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду.

Позивач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, 21, поверх 8-9; );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Труд.Земля.Капітал" (62420, Харківська обл., Харківський район, с. Веселе, вул. Сонячна, 4);

Третя особа - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа - Тернівська сільська рада (62421, Харківська обл., Харківський район, село Тернова, вул. Світла, буд. 347);

Третя особа - Липецька сільська військова адміністрація Харківського району Харківської області (62414, Харківська область, Харківський район, село Липці, вул. Покровська, 5).

Повне рішення складено 08.08.2025

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/4641/24