ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/4399/24

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: В.В. Жильцов

від відповідача: Г.В. Вишневська

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 (суддя Ю.С. Бездоля, м.Одеса, повне рішення складено 02.04.2025)

у справі №916/4399/24

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»

про стягнення 1 362 502,66 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог. Коротка історія справи

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту), надалі також Адміністрація, звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення 1 362 502,66 грн, з яких: 1 037 393,62 грн основного боргу, 219 712,11 грн пені, 39 700,67 грн - 3% річних та 65 696,26 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що стосовно групи суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», які протягом 2022 - 2023 років перебували на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл (в тому числі на якірних стоянках), позивачем щомісячно здійснено розрахунок якірного збору за час стоянки суден в порту. З огляду на викладене, приймаючи до уваги фактичні обставини знаходження суден відповідача в акваторії порту, відповідно до пункту 4.5. договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018, позивачем були виставлені рахунки, які із супровідними листами були направлені на адресу відповідача для акцепту та оплати, в свою чергу, відповідач безпідставно в оплаті отриманих рахунків відмовив, чим порушив вимоги законодавства та договору. Наразі неоплаченими залишаються рахунки за якірний збір у 2022-2023 роках.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) 810 108,92 грн основного боргу, 173 888,66 грн пені, 31 430,70 грн - 3% річних, 56 827,83 грн інфляційних втрат та 12 867,07 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що спірним питанням у позиціях сторін є ставка якірного збору, застосована позивачем до частини суден, а саме: як для міжнародного рейсу (позиція позивача) або каботажного (позиція відповідача). Виходячи з правової природи якірного збору та формулювання, яке визначене у пункті 6.2. Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, господарський суд зазначив, що йдеться про врахування судозаходів суден, які здійснюють господарську діяльність або у закордонних рейсах, або у внутрішніх, і окремо не визначено випадки коли судно знаходиться в порту більше 10, 15, 20 років та окремо не визначено, яка у вказаних випадках має застосовуватись ставка якірного збору.

За таких обставин, на думку суду, мають враховуватись загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність, розумність, і відповідно, за умови відсутності чіткого законодавчого регулювання порядку обчислення ставки якірного збору по суднам у баласті, місцевий господарський суд погодився з позицією відповідача у справі про відсутність підстав для застосування до таких правовідносин ставки якірного збору у розмірі 3,2 долара США як ставки із суден у закордонному плаванні.

Застосовуючи принципи «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem» («слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав») та «in dubio pro tributario» («пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права»), господарський суд зазначив, що застосування позивачем до частини суден відповідача у баласті ставки якірного збору у розмірі 3,2 (як для суден у закордонному плаванні) не відповідає змісту законодавства та правовідносинам сторін, і у даному випадку до всіх розмірів якірного збору у спірних рахунках має бути застосована ставка якірного збору у розмірі 1,6.

Разом з тим, господарський суд встановив, що у рахунках №№ 919/12K, 920/12K, 925/12K та 926/12K відображені також і інші послуги, зокрема, інформаційні послуги, стягнення вартості яких не входить до предмету розгляду цієї справи (стягнення якірного збору), у зв`язку з чим зазначив, що в цій частині позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

За наслідками розгляду справи судом встановлено, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та договору не здійснив оплату якірного збору на суму 810 108,92 грн, з огляду на що дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача 810 108,92 грн основного боргу, в решті позовних вимог в частині стягнення основного боргу судом відмовлено.

Приймаючи до уваги висновки суду про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у спірних правовідносинах та наявності заборгованості у відповідача у розмірі 810 108,92 грн, господарський суд здійснив перерахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат в межах заявлених позивачем періодів, у зв`язку з чим зазначив, що обґрунтованими та правомірними до стягнення з відповідача є 173 888,66 грн пені, 31 430,70 грн - 3% річних та 56 827,83 грн інфляційних втрат, в решті заявлених сум суд відмовив.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково, стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» суму заборгованості (з врахуванням штрафних, інфляційних та компенсаційних нарахувань) в розмірі 1 359 519,50 грн, що складається з: 1 035 180,06 грн основного боргу; 39 604,01 грн 3% річних; 65 557,36 грн інфляційних втрат; 219 178,07 грн - пені.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що Законом України «Про морські порти України» та Порядком справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, чітко передбачена процедура справляння портових зборів, в тому числі якірного збору.

Листом Мінінфраструктури від 01.10.2018 №10966/21/10-18 роз`яснено порядок справляння якірного збору, зокрема, за ставками закордонного плавання у випадку, коли судно зайшло в порт із закордонного рейсу та продовжує перебувати в акваторії морського порту, однак суд першої інстанції помилково не взяв до уваги викладену у цьому листі позицію Мінінфраструктури, як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського та внутрішнього водного транспорту.

Також скаржник звернув увагу на ту обставину, що ні Законом України «Про морські порти України», ні Порядком справляння та розміри ставок портових зборів, ні укладеним між сторонами договором не передбачається надання пільг, зменшення або перегляд ставки портових зборів лише на тій підставі, що судно тривалий час перебуває в акваторії порту та/або не використовується судновласником за прямим призначенням.

Окремо позивач звернув увагу на численні судові рішення по справах, про які останній зазначав в процесуальних документах по суті спору та які набули чинності і фактично виконані, якими задоволено позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» якірного збору. Вказані судові спори відбулись між тими ж сторонами, з того ж предмету (справляння якірного збору), щодо тих же суден. Вказаними рішеннями були підтверджені законність нарахувань, в тому числі застосованих Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» ставок за Порядком. Водночас правова позиція відповідача у справі, що розглядається, спрямована на перегляд рішень судів, якими остаточно вирішено спори з цього ж питання за попередні періоди та які набрали законної сили і навіть виконані.

Крім того, на думку скаржника, є помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин сторін принципів «пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права» та «слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав».

Апелянт також зазначив, що рахунки №№919/12K, 920/12K, 925/12K та 926/12K, в яких вказані інші послуги, включенні до позовних вимог помилково, а тому суд першої інстанції діяв вірно, відмовляючи у стягненні з відповідача заборгованості за даними рахунками у розмірі 2 984,60 грн.

З урахуванням викладеного, позивач при перегляді рішення суду першої інстанції просив апеляційний суд задовольнити позовні вимоги частково, за виключенням наведених рахунків.

Позиція відповідача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство», погоджуючись з мотивами оскаржуваного рішення суду, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, відповідач зазначив, що в акваторії порту Ізмаїл у відстої тривалий час знаходиться 37 одиниць флоту Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство». Це судна, які знаходяться у неексплуатаційному технічному стані, які не мають діючих документів Регістру, тобто використанню в міжнародних перевезеннях не підлягають, що виключає вихід цих суден за кордон, проте позивач безпідставно виставляє рахунки на сплату якірного збору за стоянку таких суден, що є предметом цього спору.

На переконання відповідача, суд, врахувавши загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність, розумність, і за умови відсутності чіткого законодавчого регулювання порядку обчислення ставки якірного збору по суднам у баласті, які тривалий час стоять у відстої та не вийдуть з акваторії порту за технічною непридатністю, вірно та справедливо погодився з позицією відповідача у справі про відсутність підстав для застосування до таких правовідносин ставки якірного збору у розмірі 3,2 долара США як ставки із суден у закордонному плаванні.

Також відповідач зазначив, що місцевий господарський суд належним чином встановив, що дії позивача, який застосовує до частини суден відповідача у баласті ставку якірного збору у розмірі 3,2 (як для суден у закордонному плаванні), діяв всупереч законодавства та правовідносинам сторін, і у даному випадку до всіх розмірів якірного збору у спірних рахунках має бути застосована ставка якірного збору у розмірі 1,6 (як для суден каботажного плавання).

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 22.04.2025 за вх.№1715/25.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 у справі №916/4399/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/4399/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

02.05.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Між тим, у зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії С.В. Таран з 05.05.2025 по 09.05.2025 у відпустці та перебуванням судді-учасника колегії К.В. Богатиря з 02.05.2025 по 12.05.2025 у відрядженні, питання щодо апеляційної скарги вирішувалося 13.05.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 у справі №916/4399/24. Встановлено відповідачу строк до 27.05.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.06.2025 об 11:00 год.

26.05.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№1715/25/Д1 від 26.05.2025).

Ухвалами суду від 28.05.2025 та від 04.06.2025 забезпечено участь представників сторін у судовому засіданні 10.06.2025 об 11:00 год у справі №916/4399/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів.

З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи протокольною ухвалою суду у судовому засіданні 10.06.2025 оголошено перерву до 12.08.2025 о 10:00 год.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою суду від 10.06.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 у справі №916/4399/24 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Цією ж ухвалою суду забезпечено участь представників сторін у судовому засіданні 12.08.2025 о 10:00 год у справі №916/4399/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів.

11.08.2025 скаржник через систему «Електронний суд» подав уточнений розрахунок заборгованості (вх.№1715/25/Д2 від 11.08.2025), в якому скорегував розмір такої заборгованості на 1,44 грн у бік зменшення, з урахуванням чого зазначив, що загальна сума заборгованості (з врахуванням штрафних, інфляційних та компенсаційних нарахувань) становить 1 359 518,06 грн, з якої: 1 035 180,06 грн основного боргу; 39 604,01 грн 3% річних; 65 555,92 грн інфляційних втрат; 219 178,07 грн пені.

У судових засіданнях представники сторін надавали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи

Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» згідно декларації про приєднання №108 від 22.12.2018 приєдналося до договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018. Таким чином, сторонами договору №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 (надалі договір) є Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (надалі Адміністрація) та Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (надалі Морський агент).

Позивач вказує, що період заборгованості становить з 01.10.2022 по 31.12.2023. При цьому з 01.04.2022 діяла редакція договору від 16.02.2022.

Згідно зі пунктом 1.1. договору (зараз і надалі - в редакції від 16.02.2022) він є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, який встановлює рівні умови для всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морських портах України, та може бути укладений лише шляхом приєднання Морського агента до всіх його умов в цілому шляхом надання Адміністрації декларації про приєднання до договору (додаток №1 до цього договору), розміщеної на офіційному веб-сайті Адміністрації за адресою http://uspa.gov.ua/ru/morskie-agenty/dogovor-prisoedineniya, в порядку, передбаченому цим договором.

Всі права та обов`язки Адміністрації (в тому числі, прийняття, узгодження та виконання заявок Морського агента, ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів, тощо), які передбачені цим договором (крім розділу 9 цього договору), виконуються відповідною філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», перелік яких визначено у додатку №3 до цього договору (пункт 1.2. договору).

Предметом договору є врегулювання взаємовідносин Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації (пункт 2.1. договору).

За умовами підпункту 3.1.3. пункту 3.1. договору Адміністрація зобов`язана надавати морському агенту рахунки (у тому числі попередні рахунки по портовим зборах) після отримання від Морського агента заявки на надання послуг, до якої додаються інформація про основні розміри судна та інші необхідні документи у відповідності до Правил. Рахунки на попередню оплату послуг виставляються та надаються Адміністрацією Морському агенту не пізніше наступного робочого дня після отримання заявки від Морського агента.

Морський агент зобов`язується своєчасно здійснювати усі розрахунки з Адміністрацією за надані судну і Морському агенту послуги в порядку, визначеному цим договором, зокрема, здійснювати від імені Принципала розрахунки з Адміністрацією з портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (підпункт 3.2.2. пункту 3.2. договору).

У пункті 4.3. договору сторони погодили, що у разі внесення змін та (або) доповнень до нормативно-правових актів, якими затверджені відповідні збори, тарифи, сторони, під час розрахунків, застосовують зазначені нормативно-правові акти з урахуванням змін та (або) доповнень з моменту набрання чинності таких змін та (або) доповнень.

Відповідно до пункту 4.5. договору остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з Актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.

Згідно із пунктом 4.6. договору Адміністрація надає остаточні рахунки на оплату послуг протягом 5 робочих днів з моменту виконання Морським агентом підпунктів 3.2.7 та 3.2.9 цього договору та передає їх Морському агенту наступним чином: направляються за адресою електронної пошти/факсом, а у випадку відсутності такої адреси в умовах договору на дату його підписання - на адресу електронної пошти/факс, повідомлену Морським агентом за запитом Адміністрації; та/або передаються безпосередньо уповноваженому представнику Морського агента під підпис у реєстрі пред`явлених рахунків; та/або направляються Морському агенту іншим загальноприйнятим способом (поштою, кур`єрською поштою, тощо). Адміністрація може застосовувати будь-який з описаних у цьому пункті договору способів передачі рахунку або кілька способів. Застосування одного з описаних способів передачі рахунку визнається сторонами достатнім з боку Адміністрації для забезпечення оплати Морським агентом такого рахунку. У випадку виникнення спорів щодо одержання Морським агентом рахунку на оплату послуг, наданих Адміністрацією, рахунок вважається переданим та одержаним Морським агентом у разі своєчасного виставлення його Адміністрацією Морському агенту.

Морський агент, незалежно від отримання рахунку на оплату послуг Адміністрації засобами електронної пошти/факсом, зобов`язаний вжити заходів для отримання рахунків на оплату послуг Адміністрації безпосередньо у відповідному структурному підрозділі Адміністрації протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту фактичного надання послуг. Неотримання Морським агентом рахунків на оплату послуг не звільняє Морського агента від обов`язку здійснити їх оплату, не дає підстав для відстрочення оплати, не дозволяє посилатись на неотримання рахунку, як на причину несплати (або несвоєчасної оплати) послуг, своєчасно виставлених Адміністрацією (пункт 4.8. договору).

Морський агент зобов`язаний протягом 5-ти банківських днів після отримання акту наданих послуг, за відсутності вмотивованих заперечень, оформити та повернути Адміністрації підписаний та скріплений власною печаткою, якщо така використовується у відповідності до чинного законодавства України, належний Адміністрації примірник акту та здійснити розрахунок згідно з умовами договору (пункт 4.9. договору).

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором. У випадку несвоєчасної сплати послуг, Адміністрація має право вимагати від Морського агента сплати на користь Адміністрації пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення. У випадку затримання сплати рахунків в іноземній валюті більш ніж на строк, передбачений чинним законодавством України з моменту надання послуги, Адміністрація має право вимагати від Морського агента компенсації штрафних санкцій, сплачених Адміністрацією. Санкції, передбачені цим пунктом, можуть застосовуватися незалежно від інших заходів відповідальності та заходів забезпечення виконання зобов`язань, які підлягають застосуванню на підставі цього договору або чинного законодавства.

Цей договір набуває чинності з моменту реєстрації Адміністрацією оригіналу декларації про приєднання (додаток №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною), але в будь-якому разі не раніше 01.01.2019, та діє до 31 грудня року такої реєстрації, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, взятих на себе під час дії цього договору (пункт 8.1. договору).

Дія договору вважається продовженою на кожний рік, якщо не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна зі сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення даного договору (пункт 8.2. договору).

Припинення дії договору не звільняє сторони від виконання всіх існуючих на день його припинення зобов`язань та сплати штрафних санкцій, які виникли під час дії договору (пункт 8.3. договору).

За положеннями пункту 9.1. договору, Адміністрація може змінити умови цього договору в односторонньому порядку, повідомивши про це Морського агента не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів, шляхом публікації таких змін на офіційному веб-сайті Адміністрації. При цьому така публікація на офіційному веб-сайті Адміністрації вважається належним чином повідомленням Морського агента.

Згідно із пунктом 10.2. договору у тих випадках, коли права та обов`язки сторін не охоплені положеннями даного договору, застосовуються і становлять частину даного договору норми чинного законодавства України, що регулюють діяльність сторін, і Правила.

Усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України (пункт 10.4. договору).

Пунктом 12.1. договору передбачено, що у відповідності до статей 634, 641 Цивільного кодексу України, оприлюднення на офіційному веб-сайті Адміністрації договору з додатками 1-4, які є його невід`ємною частиною, є публічною офертою, умови якої однакові для усіх Морських агентів.

Відповідно до пункту 12.2. договору підтвердженням повного та безумовного акцептування публічної оферти є оформлення (підписання) Морським агентом декларації про приєднання до договору (додаток № 1 до цього договору), що свідчить про прийняття ним публічної оферти.

Згідно із пунктом 12.6. договору цей договір не потребує подальшого двостороннього підписання на вчинення інших дій та вважається укладеним з моменту отримання та реєстрації Адміністрацією двох оригінальних примірників декларації про приєднання від Морського агента, що свідчать про згоду дотримуватися умов договору, без підписання письмового примірника Адміністрацією.

У пунктах 12.7., 12.8. договору визначено, що Морський агент дає згоду безумовно дотримуватися умов договору та згоду отримати послуги на встановлених Адміністрацією умовах з моменту оформлення (підписання) Морським агентом декларації про приєднання. Акцептуючи договір, Морський агент автоматично погоджується з повним та безумовним прийняттям ним положень договору та всіх додатків, що є невід`ємною складовою частиною договору.

Додатками до договору №367-П-АМПУ-18 є: додаток №1 - декларація про приєднання до договору; додаток №2 - інформація про приєднання до договору; додаток №3 - перелік та банківські реквізити філій ДП «АМПУ»; додаток №4 - зміст та умови надання Адміністрацією порту суднозаходу інформації Морському агенту.

Позивач зазначає, що одним із видів портових зборів, що передбачений Законом «Про морські порти» і Порядком справляння та розміри ставок портових зборів в морських портах України, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, та підлягає справлянню з судновласника, є якірний збір.

Так, стосовно групи суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», які протягом 2022 2023 років перебували на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл (в тому числі на якірних стоянках), позивачем щомісячно здійснено розрахунок якірного збору за час стоянки суден в порту.

За посиланнями позивача, відповідно до пункту 4.5. договору ним були виставлені рахунки, які супровідними листами були направлені на адресу Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» для акцепту та оплати. Проте, відповідачем безпідставно в оплаті частини рахунків відмовлено, чим порушено вимоги законодавства та договору, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість в сумі 2 993 563,20грн.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано та матеріали справи містять рахунки за якірний збір від 31.10.2022, 30.11.2022, 31.12.2022, 31.01.2023, 22.02.2022, 28.02.2022, 31.03.2022, 30.04.2023, 31.05.2023, 30.06.2023, 31.07.2023, 31.08.2023, 30.09.2023, 31.10.2023, 30.11.2023, 31.12.2023 на загальну суму 1 037 393,62 грн, які позивачем також відображені у розрахунку заборгованості; додатками до кожного з рахунків є додатки до рахунків, в яких відображено, зокрема, вид збору - якірний збір, рейс (каботажний, закордонний), ставки - 3,2 (закордонний) та 1,6 (каботажний), назви суден та розрахункові періоди; також до кожного з рахунків позивачем надано довідки диспетчерської; докази направлення відповідачу рахунків відповідними супровідними листами (т. 1 а/с 47-249, т. 2, т. 3, т. 4 а/с 1-204).

У вимозі від 12.06.2024 позивач вимагав у відповідача у 10-денний термін з дня отримання цієї вимоги сплатити на користь позивача заборгованість по якірному збору за період з 31.10.2022 по 31.03.2024 у розмірі 1 591 477,95 грн.

У довідці т.в.о. капітана Ізмаїльського морського порту (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) від 30.09.2024 №128/14-06-01-48 (т.1 а/с 222-223), з урахуванням довідки капітана морського порту Ізмаїл (про виправлення помилки) (т.6 а/с 67), зазначено, що дана довідка видана на підтвердження того, що в період з жовтня 2022 року по грудень 2023 року перелічені судна Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» перебували на стоянках на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл.

Вказана довідка містить інформацію про: назви суден; дати приходу в акваторію порту Ізмаїл (постановка на якірну стоянку); головне судно, з яким прибуло в порт; порт виходу (попередній порт заходу); вантаж/баласт, а саме:

-UDP-DM-2319-УДП, 14.07.2004, «Звездний», Галац (Румунія), баласт;

-UDP-DM-2090-УДП, 07.01.2009, «Николай Грибов», Браїла (Румунія), баласт;

-UDP-DM-2084-УДП, 03.11.1998, «Бухарест», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-1012-УДП, 06.08.2006, «Керчь», Русе (Болгарія), баласт;

-УДП-С-26, 16.11.2011, «Иваново», Русе (Болгарія), баласт;

-УДП-ДМ-1057, 22.03.2009, «Владимир Гусак», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-2408-УДП, 18.06.2017, «Пермь» Чернаводе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-1017-УДП, 06.05.2016, «Михаил Попов», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-2175-УДП, 05.11.2013, «ГРИГОРИЙ МОРОЗОВ», Браїла (Румунія), баласт;

-UDP-DM-2253-УДП, 13.10.2006, «Знаменка», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-2358-УДП, 07.07.2015, «Львов», Констанца, (Румунія), баласт;

-UDP-DM-2110-УДП, 09.12.2008, «Запорожье», Браїла (Румунія), баласт;

-UDP-DM-1055-УДП, 02.05.2013, «Механик Сушков», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-2174-УДП, 04.03.2017, «Хабаровск», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-1019-УДП, 10.03.1999, «Капитан Степанюк», Русе (Болгарія), баласт;

-UDP-DM-2358-УДП, 13.11.2008, «Владимир Гусак», Браїла (Румунія), баласт;

-UDP-DM-2390-УДП, 06.08.2016, «Астрахань», Рені (Україна), баласт;

-УДП-Т-081 (Т-093), 03.05.2014, «Зеленодольск», Рені (Україна), баласт;

-УДП-Т-140, 13.06.2019, баласт;

-UDP-DM-1079-УДП, 24.03.2014, «Пертозадодск», Рені (Україна), баласт;

-UDP-DM-2448-УДП, 18.02.2006, «Звездний», Рені (Україна), баласт;

-УДП-Т-066, 13.06.2019, баласт;

-UDP-DM-2214-УДП, 30.10.2010, «Михаил Попов», Кілія (Україна), баласт;

-UDP-DM-2390-УДП, 06.08.2016, «Астрахань», Рені (Україна), баласт;

-UDP-DM-1042-УДП, 07.06.2006, «Иваново», Рені (Україна), баласт;

-УДП-С-17, 25.12.2022, «Оренбург», Смедерево (Сербія), баласт;

-УДП-ДМ-1057, 22.03.2009, «Владимир Гусак», Русе (Болгарія), баласт;

-т/х Десна, 20.10.2022, Рені (Україна), баласт;

-UDP-DM-2183-УДП, 26.11.2016, «Зеленодольськ», Кілія (Україна), баласт.

Також на підтвердження позовних вимог позивач надав:

-паспорт акваторії морського порту Ізмаїл;

-свідоцтва про відповідність глибин на акваторії якірних стоянок №№1-9;

-паспорти якірних стоянок №№ 1-10;

-технічний паспорт якірної стоянки №8;

-лист Міністерства інфраструктури України від 01.10.2018 №10966/21/10-18, в якому, зокрема, зазначено, що у випадку, коли судна прибувають/вибувають до/із морського порту в баласті, тобто не здійснюють вантажних або пасажирських перевезень, ознак рейсу закордонного та каботажного плавання немає, тому портові збори для суден, які прибувають/вибувають до/із морського порту у баласті, вид плавання (каботажне або закордонне) визначається відповідно до рейсу, за яким судно вибуває/прибуває із/до морського порту.

У листі від 11.09.2024 відповідач просив позивача переглянути розмір ставки якірного збору щодо суден ДМ-1012, ДМ-1017, ДМ-1019, ДМ-1055, ДМ-1057, ДМ-2084, ДМ-2090, ДМ-2110, ДМ-2174, ДМ-2175, ДМ-2253, ДМ-2319, ДМ-2358, ДМ-2385, ДМ-2408, С-26 у розмірі 2,8 долара США, як із суден у каботажному плаванні, що зайшли у порт Ізмаїл без виконання вантажних операцій та не вийдуть у закордонний рейс, за весь час знаходження у акваторії морського порту Ізмаїл провести перерахунок якірного збору щодо цих суден.

У відповідь на лист відповідача від 11.09.2024, позивач повідомив, що при справлянні якірного збору за стоянку суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», зазначених у листі, в акваторії морського порту Ізмаїл застосовуються ставки якірного збору, передбачені Порядком справляння та розміри ставок портових зорів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316 «Про портові збори», та обчислені за ставками для суден у закордонному плаванні, виходячи з інформації про рейс, що передував заходу в морський порт Ізмаїл, а тому на даний час підстав для перегляду застосованої ставки не вбачається.

В матеріалах справи наявні надані відповідачем:

-контрозрахунок суми основного боргу за спірними рахунками (т.6 а/с 24-33), в яких відповідач відповідно до рахунків, нарахування за якими здійснені позивачем за ставками 3,2, здійснив перерахунок за ставками 1,6 та виключив рахунки №№919/12K, 920/12K, 925/12K та 926/12K, в яких вказані інші послуги (інформаційні послуги); за підрахунками відповідача, сума спірних рахунків за період з жовтня 2022 року по 31.12.2023 становить 810108,92 грн;

-розпорядження Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» від 29.07.2022 про спрямування суден, що знаходяться в акваторії порту Ізмаїл, на ремонт.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договору.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого (що міститься в главі 63 «Послуги. Загальні положення» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право») передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та Приватним акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» було укладено договір №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України шляхом заповнення та подання декларації про приєднання, який врегульовує взаємовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач надав рахунки від 31.10.2022, 30.11.2022, 31.12.2022, 31.01.2023, 22.02.2022, 28.02.2022, 31.03.2022, 30.04.2023, 31.05.2023, 30.06.2023, 31.07.2023, 31.08.2023, 30.09.2023, 31.10.2023, 30.11.2023, 31.12.2023 на загальну суму 1 037 393,62 грн з додатками, в яких відображено, зокрема, вид збору - якірний збір, рейс (каботажний, закордонний), ставки - 3,2 (закордонний) та 1,6 (каботажний), назви суден та розрахункові періоди. Окрім того, обґрунтовуючи суми якірних зборів за відповідними ставками (1,6 та 3,2) позивач посилається, зокрема, на довідку т.в.о. капітана Ізмаїльського морського порту (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) від 30.09.2024 №128/14-06-01-48, з урахуванням довідки капітана морського порту Ізмаїл (про виправлення помилки), та лист Міністерства інфраструктури України від 01.10.2018 №10966/21/10-18.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, надав свій контррозрахунок розміру якірного збору за визначений позивачем спірний період, шляхом перерахування рахунків якірного збору, які визначені позивачем як міжнародні (за ставками 3,2) за ставками каботажних (1,6) та із виключенням рахунків №№919/12K, 920/12K, 925/12K та 926/12K, оскільки в рахунках зазначений розмір інших портових зборів, стягнення вартості яких не входить до предмету розгляду цієї справи.

Отже, предметом спору у даній справі є стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» заборгованості у сумі 1 037 393,62 грн, яка утворилася у спірний період (з жовтня 2022 року по грудень 2023 року) у зв`язку із простроченням сплати якірного збору стосовного групи суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», які перебували на стоянках на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл, внаслідок чого на суму основного боргу позивачем було нараховано пеню, інфляційні втрати та 3 % річних у спірних сумах.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, спірним питанням у позиціях сторін є ставка якірного збору щодо частини групи суден відповідача, а саме: як для міжнародного рейсу (позиція позивача) або каботажного (позиція відповідача).

При цьому факт перебування суден відповідача в акваторії порту впродовж всього розрахункового періоду відповідачем не оспорюється.

Для правильного вирішення справи необхідно перш за все встановити, які правові підстави визначені законодавством України для нарахування якірного збору.

Відповідно до пунктів 2, 13, 18 частини першої статті 1 Закону України «Про морські порти України» акваторія морського порту (портова акваторія) визначена межами частина водного об`єкта (об`єктів), крім суднового ходу, призначена для безпечного підходу, маневрування, стоянки і відходу суден; рейд частина акваторії морського порту, що використовується для стоянки суден на якорі, у тому числі для ремонту суден, посадки (висадки) пасажирів, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, в її незахищеній частині (зовнішній рейд) або в частині, захищеній повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження (внутрішній рейд); якірна стоянка гідротехнічна споруда, розташована в межах акваторії морського порту, призначена для стоянки суден на якорі.

Статтею 85 Кодексу торговельного мореплавства України визначено, що під час перебування в морському порту будь-яке судно зобов`язане дотримуватися чинних законів і правил України, у тому числі тих, що стосуються безпеки порту і судноплавства в порту, митного, прикордонного, санітарного (фітосанітарного) режимів, лоцманського проведення, буксирування, рятувальних і суднопіднімальних робіт, якірної стоянки і надання місць біля причалів, навантаження і вивантаження вантажів, посадки і висадки людей, послуг, пов`язаних з навантажувально-розвантажувальними роботами, і будь-яких інших портових послуг, портових зборів, запобігання забрудненню навколишнього природного середовища.

Статтею 21 Закону України «Про морські порти України» визначено, що тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на інші послуги, крім визначених у частині першій цієї статті, є вільними та визначаються договором між суб`єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.

Частинами першою та другою статті 22 Закону України «Про морські порти України» передбачено, що у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Фінансування утримання гідротехнічних споруд в об`ємах, необхідних для підтримання їх паспортних характеристик, здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються у морських портах, де розташовані такі гідротехнічні споруди. Розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Кошти від адміністративного збору використовуються відповідно до закону.

Портові збори сплачуються адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом (частина третя статті 22 Закону України «Про морські порти України»).

Процедура справляння портових зборів та розміри ставок портових зборів визначені Порядком справляння та розмірами ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 за № 930/23462 (надалі - Порядок №316).

Портові збори (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку (пункт 1.3. Порядку №316).

Відповідно до пункту 1.5. Порядку №316 справляння та розмірів ставок портових зборів нарахування портових зборів здійснюється з умовного об`єму судна, який обчислюється в кубічних метрах і дорівнює добутку трьох величин (довжина судна, ширина судна і висота борту судна), зазначених в обмірному свідоцтві (головні розмірення) або документі, що його замінює. При цьому умовний об`єм судна підлягає округленню у такому порядку: до 0,5 кубічного метра округлюється до цілого числа в меншу сторону, а 0,5 кубічного метра і більше округлюється до цілого числа в більшу сторону.

Згідно із пунктом 1.14. Порядку №316 податок на додану вартість нараховується та сплачується відповідно до вимог Податкового кодексу України.

За змістом пункту 1.15. Порядку № 316 цей Порядок є обов`язковим для застосування усіма суб`єктами господарювання незалежно від підпорядкованості та форми власності, які відповідно до чинного законодавства України є учасниками у справлянні із суден портових зборів.

Розділом VІ Порядку №316 врегульовано справляння якірного збору.

Так, пунктами 6.1 та 6.2 Порядку визначено, що із суден груп А та Б за стоянку більш як 12 годин на внутрішньому рейді морського порту якірний збір справляється за добовими ставками за 1 куб. м об`єму судна за фактичний час стоянки: 0,0043 долара США - із суден у закордонному плаванні; 0,00043 долара США - із суден у каботажному плаванні. Із суден груп В, Г і Е (спортивні судна, приватні яхти, парусні судна та риболовні судна, що заходять у порти без виконання вантажних операцій) якірний збір справляється за 30 діб стоянки з кожного судна на внутрішньому рейді за такими ставками: 28 доларів США - із суден у закордонному плаванні; 2,8 долара США - із суден у каботажному плаванні. За кожну наступну добу стоянки судна на внутрішньому рейді понад зазначений строк якірний збір справляється з кожного судна за такими ставками: 3,2 долара США - із суден у закордонному плаванні; 1,6 долара США - із суден у каботажному плаванні. Якірний збір справляється на дату виходу судна з морського порту. У разі стоянки судна на внутрішньому рейді тривалістю понад 30 діб нарахування та справляння якірного збору проводяться щомісяця станом на останній день розрахункового місяця.

Таким чином, Порядком №316 передбачене щомісячне нарахування та справляння якірного збору при стоянці суден на внутрішньому рейді порту тривалістю понад 30 діб.

При цьому ставка якірного збору, зокрема, залежить від того, знаходиться судно в «каботажному плаванні» чи «закордонному плаванні».

Під каботажем розуміється перевезення українських та іноземних товарів шляхом завантаження їх на морське (річкове) судно в одному пункті на митній території України і транспортування в інший пункт території України, де здійснюватиметься їх вивантаження (частина перша статті 97 Митного кодексу України).

Судно закордонного плавання - це українське або іноземне судно, яке здійснює міжнародні перевезення товарів та/або пасажирів та прибуває на митну території України або вибуває за її межі (пункт 54 частини першої статті 4 Митного кодексу України).

За змістом статті 131 Кодексу торговельного мореплавства України «Каботажні перевезення» перевезення між портами України можуть здійснюватися як суднами, що плавають під державним прапором України, так і суднами, що плавають під іноземним прапором.

Згідно із статтею 132 Кодексу торговельного мореплавства України «Міжнародні перевезення» перевезення між портами України й іноземними портами можуть здійснюватися як суднами, що плавають під Державним прапором України, так і за умови взаємності суднами, що плавають під іноземним прапором.

Враховуючи приписи наведених норм права та встановлені апеляційним судом обставини справи стосовно того, що портами виходу частини групи суден відповідача є іноземні порти, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з позицією позивача про неможливість застосування до таких суден ставки якірного збору, встановленої для каботажних перевезень, та застосування до таких суден ставки якірного збору, встановленої для міжнародних перевезень, оскільки обов`язковою умовою для застосування ставки якірного збору, встановленої для міжнародних перевезень, є факт заходу/виходу судна у закордонний порт/закордонного порту.

Посилання суду першої інстанції на те, що чинним законодавством окремо не визначено випадки коли судно знаходиться в порту більше 10, 15, 20 років та окремо не визначено, яка у вказаних випадках має застосовуватись ставка якірного збору, з огляду на що мають враховуватись загальні засади цивільного законодавства, колегія суддів вважає помилковим, оскільки Законом України «Про морські порти України» та Порядком №316 чітко передбачена процедура справляння портових зборів, в тому числі якірного збору.

Крім того, як слушно зазначив апелянт, ні Законом України «Про морські порти України», ні Порядком №316, ні укладеним між сторонами договором не передбачається надання пільг, зменшення або перегляд ставки портових зборів лише на тій підставі, що судно тривалий час перебуває в акваторії порту та/або не використовується судновласником, а питання ефективного використання флоту та підтримання його належного технічного стану, тобто придатності до комерційної експлуатації, є відповідальністю відповідача як власника/судновласника.

З урахуванням того, що законодавством чітко визначені розміри і порядок справляння якірного збору, колегія суддів вважає, що не є доречним застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин принципу«in dubio pro tributario» («пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права»), який запозичено з кримінального судочинства та загальноприйнято розуміти наступним чином: у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Також колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин принципу «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem» («слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав»), адже фактично спір між сторонами полягає у розмірі ставки якірного збору, визначеної в нормативно-правовому акті, а не в укладеному між сторонами договорі.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що у даному випадку до розмірів якірного збору щодо частини групи суден відповідача, стосовно яких між сторонами існує спір щодо розмірів якірного збору, має бути застосована ставка якірного збору у розмірі 3,2 (як для суден у закордонному плаванні).

При цьому оцінюючи лист Міністерства інфраструктури України від 01.10.2018 №10966/21/10-18, апеляційний суд зазначає, що вказаний лист не є нормативно-правовим актом та джерелом права, про що правильно зазначив суд першої інстанції. Цей лист не може змінювати чи доповнювати законодавчі приписи, та носить лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер.

За наслідками розгляду цієї справи апеляційним судом встановлено, що між позивачем та відповідачем на підставі договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018 виникли зобов`язальні правовідносини, за якими відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, якірний збір в повному обсязі за спірний період не сплатив.

Щодо рахунків №919/12K від 22.02.2023 на суму 913,45 грн, №925/12K від 22.02.2023 на суму 913,45 грн, колегія суддів зазначає, що у вказаних рахунках, крім якірного збору, відображені також інші портові збори (корабельний та адміністративний), а рахунки №920/12K від 22.02.2023 на суму 193,33 грн, №926/12K від 22.02.2023 на суму 193,33 грн виставлені позивачем за інформаційні послуги, однак стягнення вартості таких нарахувань (корабельного та адміністративного збору і оплати за інформаційні послуги) не входить до предмету розгляду цієї справи (стягнення якірного збору).

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що рахунки №№919/12K, 920/12K, 925/12K та 926/12K, в яких вказані інші послуги, включені до позовних вимог помилково, а тому суд першої інстанції діяв вірно, відмовляючи у стягненні з відповідача заборгованості за даними рахунками у сумі 2984,60 грн, яка складається, як з`ясовано апеляційним судом, із загальної суми вказаних рахунків (2213,56 грн) та здійснених позивачем нарахувань процентів річних, інфляційних втрат і пені (771,04 грн).

Враховуючи викладене, апеляційний суд, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи вищевикладені висновки суду про застосування розміру ставки якірного збору 3,2 щодо частини групи суден відповідача, стосовно яких між сторонами існує спір щодо розмірів якірного збору, за рахунками за спірний період (жовтень 2022 року - грудень 2023 року), дійшов висновку, що відповідач в порушення вищевказаних норм права та договору не здійснив оплату якірного збору на суму 1 035 180,06 грн, докази такої сплати в матеріалах справи відсутні.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Натомість належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості, відповідач згідно приписів статей 74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України не надав. Наявність вказаної заборгованості відповідач за первісним позовом не спростував, з огляду на що наявні підстави для стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 1 035 180,06 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача 1 035 180,06 грн основного боргу, в решті позовних вимог в частині стягнення основного боргу за рахунками №№919/12K, 920/12K, 925/12K та 926/12K у загальній сумі 2213,56 грн слід відмовити.

За змістом частини першої та другої статті 217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Положеннями статті 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідальність за невиконання грошового зобов`язання за договором у вигляді пені погоджена сторонами у пункті 5.2. договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги висновки суду про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у спірних правовідносинах та наявності заборгованості у відповідача у розмірі 1 035 180,06 грн, апеляційний господарський суд здійснив перерахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат в межах заявлених позивачем періодів, з огляду на що дійшов висновку, що обґрунтованими та правомірними до стягнення з відповідача є 219 178,07 грн - пені, 39 604,01 грн 3% річних; 65 555,92 грн інфляційних втрат, в решті заявлених сум слід відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із частиною першою 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 у справі №16/4399/24 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) заборгованості в розмірі 287 263,39 грн з підстав неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалення нового рішення про задоволення позову. В решті частині рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

У зв`язку із частковим задоволенням позовної заяви, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на сторони пропорційно розміру задоволеним вимогам. У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги позивача, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2025 у справі №916/4399/24 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) заборгованості в розмірі 287 263,39 грн скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. В решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) заборгованість в розмірі 1 359 518,06 грн, що складається з: 1 035 180,06 грн основного боргу; 39 604,01 грн 3% річних; 65 555,92 грн інфляційних втрат; 219 178,07 грн пені.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) 16 444,55 грн судового збору за подання позовної заяви».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) 5 170,72 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повну постанову складено 14.08.2025.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран