РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.08.2025Справа № 910/5813/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ», м. Київ

про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, -

За участю представників сторін:

від позивача: Калінський С.В.

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» про:

- визнання недійсними п.п. 1.2. та 4.1. договору № 88-К-23 від 29 травня 2023 року в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, який укладений між Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ»;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» на користь Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» безпідставно отриманих коштів за договором № 88-К-23 від 29 травня 2023 року у сумі 262 140 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем за договором № 88-К-23 від 29 травня 2023 року здійснено поставку товару у червні 2023 року на загальну суму 1 572 840,00 грн по збільшеній вартості на 262 140,00 грн, чим порушено частину 1 статті 193 Господарського кодексу України, частину 1 статті 526, статті 629 Цивільного кодексу України, підпункт 6 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, із змінами, пункт 4.3 договору від 29.05.2023 № 88-К-23, із змінами. Як вказує позивач, оскільки під час дії договору № 88-К-23 від 29 травня 2023 року відповідач мав статус платника податку за спрощеною системою оподаткування 3 групи зі ставкою єдиного податку 2%, положення пунктів 1.2. та 4.1. договору в частині включення до договірної ціни ПДВ суперечать підпункту 9.5. пункту 9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, 215 та 217 Цивільного кодексу України. За твердженнями позивача, вказані вище обставини призвели до безпідставного набуття та збереження відповідачем грошових коштів у вигляді сплаченого податку на додану вартість у розмірі 262 140,00 грн.

Ухвалою від 12.05.2025 відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

19.05.2025 до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 20.05.2025 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 04.06.2025.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував, оскільки товариство станом на момент укладання договору не було платником податку на додану вартість, а отже, відповідний податок і не включався до ціни договору. При поданні тендерної пропозиції у відомостях про учасника було вказано про те, що товариство не є платником ПДВ. Одночасно, відповідачем наголошено на тому, що практика Верховного Суду, на яку посилається позивач у позові не є релевантною до спірних правовідносин.

04.06.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 25.06.2025.

25.06.2025 у зв`язку із перебування судді Князькова В.В. у відпустці судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 30.06.2025 судом було призначено підтовче засідання на 16.07.2025.

16.07.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.08.2025.

12.08.2025 представником відповідача було подано заяву про відкладення розгляду справи, з огляду на перебування представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» у відпустці з 13.08.2025.

Розглянувши вказане клопотання, суд дійшов висновку щодо відсутності достатніх та обґрунтованих підстав для його задоволення з урахуванням такого.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права, а саме нормами Господарського процесуального кодексу України.

Главою 4 роз. I Господарського процесуального кодексу України визначаються учасники судового процесу та їх права та обов`язки.

За п. 2 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Однак, це право не є абсолютним, оскільки учасники зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою (п. 3 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України ); а також подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначено наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Згідно з ч. ч. 1, 3 зазначеної норми неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Процедура і підстави для відкладення розгляду справи чітко передбачені у статті 202 Господарського процесуального кодексу України. Пунктом 2 частини першої згаданої статті визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засідання в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Верховний Суд у постанові від 14.07.2022 у справі № 260/4504/20 виклав правову позицію, відповідно до якої судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Судом вказувалось, що причиною неявки у судове засідання представником відповідача визначено перебування у відпустці з 13.08.2025 згідно наказу №В-5/25 від 07.08.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ».

Проте, за висновками суду, у даному випадку перебування представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» у відпустці згідно наказу №В-5/25 від 07.08.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» з 13.08.2025 не є поважною причиною неявки у судове засідання, оскільки у судовому засіданні 16.07.2025 представником відповідача було погоджено призначення розгляду справи по суті на 13.08.2025.

Тобто, у даному випадку відпустка представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» вважається судом свідомим наміром не прийняти участь у судовому засіданні 13.08.2025.

До того ж, суд звертає увагу, що норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретно визначеними особами, тому у відповідача була можливість забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника.

При цьому, судом враховано, що адвокат відповідача Лавріненко І.А. входить до складу Адвокатського об`єднання «Юридична фірма «Тотум», що вказує на наявність можливості забезпечити представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремки-БУД» іншим адвокатом.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 13.08.2025. До того ж, судом враховано, що вказаним учасником було вислволено свою правову позицію по суті спору у відзиві на позов та численних поясненнях.

За сукупності таких обставин, а саме відсутність поважних причин неявки у засідання представника відповідача, неперешкоджання такої неявки розгляду справи за наявними доказами, з огляду на процесуальні строки розгляду справи, судом визнано за можливе проведення судового засідання 13.08.2025 без представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ».

У судовому засіданні 13.08.2025 представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

В судовому засіданні 13.08.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» через авторизований електронний майданчик (електронну систему PROZORRO) було розміщено оголошення про проведення відкритих торгів та проведено процедуру закупівлі - відкриті торги з особливостями «ДК 021-2015: 98390000-3 інші послуги (виготовлення окремих предметів речового майна (матрац ватяний одинарний, подушка ватяна) (UA-2023-05- 03-007132-a), 2 послуги, строк поставки до 01.12.2023.

Згідно з даними авторизованого електронного майданчика (електронну систему PROZORRO) оголошення про проведення відкритих торгів (ідентифікатор закупівлі UA-2023-05-03-007132-a), передбачена закупівля Генеральною дирекцією ДКВС України ДК 021-2015: 98390000-3 Інші послуги (виготовлення окремих предметів речового майна (матрац ватяний одинарний, подушка ватяна) 2 послуги, строк поставки до 01.12.2023, очікувана вартість предмета закупівлі 1 573 300,00 гривень.

Згідно з Тендерною документацією (пункт 1 розділу V «Оцінка тендерних пропозицій» критерієм оцінки є ціна (100%), ціна тендерної пропозиції повинна враховувати податки і збори, у тому числі, що сплачуються або мають бути сплачені відповідно до положень Податкового кодексу України. У разі, якщо учасник не є платником ПДВ, ціна тендерної пропозиції зазначається без ПДВ.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» подано свою пропозицію на участь у відкритих торгах з особливостями ДК 021-2015: 98390000-3 Інші послуги (виготовлення окремих предметів речового майна (матрац ватяний одинарний, подушка ватяна) 2 послуги (UA-2023-05-03-007132-a).

Згідно з протоколом розкриття тендерних пропозицій UA-2023-05-03-007132-a (дата публікації 15.05.2023), ціна тендерної пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» до початку та після закінчення аукціону - 1 572 840,00 грн з ПДВ.

За наслідками проведення відкритих торгів, 29.05.2023 між Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» (виконавець) було укладено договір №88-К-23, а умовами п.1.1 якого замовник бере на себе зобов`язання виготовити із матеріалу замовника і поставити речове майно в асортименті, кількостях, в терміни та за цінами, зазначеними у специфікації (пункт 1.2. цього договору), а замовник забезпечити приймання та оплату послуг за виготовлений товар згідно з умовами цього договору.

Згідно п.1.2 договору № 88-К-23 від 29.05.2023 (специфікація) загальна вартість товару становить 1 572 840,00 грн з ПДВ: 1. матрац ватяний одинарний у кількості 3 000 шт. по ціні 403,28 грн з ПДВ, загальна сума 1 210 140,00 грн з ПДВ.

У п.4.1 договору № 88-К-23 від 29.05.2023 вказано, що загальна вартість цього договору становить 1 572 840,00 гривень, у тому числі ПДВ - 262140,00 гривень. Вартість договору включає в себе ціну самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, ПДВ, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2023 року (п.11.1 договору № 88-К-23 від 29.05.2023).

23.05.2023 сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору № 88-К-23 від 29.05.2023, якою викладено п.4.1 у такій редакції:

«Загальна вартість цього Договору становить 1 572 840,00 гривень (один мільйон п`ятсот сімдесят дві тисячі вісімсот сорок гривень, 00 копійок), у тому числі обов`язкові податки та збори. Вартість Договору включає в себе ціну самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару».

Також сторонами внесено зміни до специфікації до договору, а саме визначено, що: ціна за одиницю виміру товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами матрацу ватяний одинарний становить 403,38 грн, а загальна сума вартості товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами 1210140,00; ціна за одиницю виміру товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами подушки ватяної 120,90 грн, а загальна сума вартості товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами 362700,00 грн.

На виконання умов договору № 88-К-23 від 29.05.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» було поставлено, а Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» прийнято товар, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено видаткові накладні №11 від 08.06.2023, №12 від 09.06.2023, №13 від 13.06.2023, №14 від 14.06.2023, №15 від 14.06.2023.

За наслідками прийняття товару Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» було складено акти приймання матеріальних цінностей на склади Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Відповідачем на оплату товару було виставлено відповідні рахунки, які було оплачено замовником, про що зазначалось представниками обох сторін під час розгляду справи.

Державною аудиторською службою України проведено ревізію закупівлі - відкриті торги з особливостями на закупівлю послуг код CPV згідно ДК 021-2015: 9839000-3 Інші послуги (виготовлення окремих предметів речового майна (матрац ватяний одинарний, подушка ватяна)).

За результатами вказаної ревізії складено Акт ревізії окремих питань фінансово - господарської діяльності державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» за період 01 січня 2022 року по 30 вересня 2024 року у висновках якого зазначено, що згідно з листом ДПС від 03.01.2025 № 42/5/99-00-12-01-03- 05, за даними інформаційно-комунікаційних систем ДПС - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» - дата реєстрації платником ПДВ 01.10.2018, період перебування на загальній системі оподаткування з 01.01.2022 по 25.09.2022 та з 01.08.2023 по 30.09.2024, за період з 26.09.2022 по 31.07.2023 є платником спрощеної системи оподаткування 3 групи зі ставкою єдиного податку 2%, дата анулювання реєстрації платника спрощеної системи оподаткування 31.07.2023, що також підтверджується інформацією, що міститься у вільному доступі на сайті tax.gov.ua.

В акті ревізії також вказано, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» здійснено поставку товару у червні 2023 року на загальну суму 1 572 840,00 грн по збільшеній вартості на 262 140,00 грн, чим порушено частину 1 статті 193 Господарського кодексу України, частину 1 статті 526, статті 629 Цивільного кодексу України, підпункт 6 пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, із змінами, пункт 4.3 договору від 29.05.2023 № 88-К-23, із змінами, що призвело до витрат державного бюджету на 262 140,00 грн, чим нанесено матеріальну шкоду (збитки) на вказану суму.

Наразі, за твердженнями позивача, оскільки під час дії договору № 88-К-23 від 29 травня 2023 року відповідач мав статус платника податку за спрощеною системою оподаткування 3 групи зі ставкою єдиного податку 2%, положення пунктів 1.2. та 4.1. договору в частині включення до договірної ціни ПДВ суперечать підпункту 9.5. пункту 9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, 215 та 217 Цивільного кодексу України. За твердженнями позивача, вказані вище обставини призвели до безпідставного набуття та збереження відповідачем грошових коштів у вигляді сплаченого податку на додану вартість у розмірі 262 140,00 грн. Означені обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем наголошено, що товариство станом на момент укладання договору не було платником податку на додану вартість, а отже, відповідний податок і не включався до ціни договору. При поданні тендерної пропозиції у відомостях про учасника було вказано про те, що товариство не є платником ПДВ. Одночасно, відповідачем наголошено на тому, що практика Верховного Суду, на яку посилається позивач у позові не є релевантною до спірних правовідносин.

Оцінюючи доводи позивача, господарський суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Одночасно, щодо предмету доказування у спорах про визнання договорів недійсними суд зазначає таке.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено, укладення оспорюваного правочину, та наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин) недійсним.

За приписами частин 1, 3 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Судом вище було встановлено, що згідно п.1.2 договору № 88-К-23 від 29.05.2023 (специфікація) загальна вартість товару становить 1 572 840,00 грн з ПДВ: 1. матрац ватяний одинарний у кількості 3 000 шт. по ціні 403,28 грн з ПДВ, загальна сума 1 210 140,00 грн з ПДВ.

У п.4.1 договору № 88-К-23 від 29.05.2023 вказано, що загальна вартість цього договору становить 1 572 840,00 гривень, у тому числі ПДВ - 262140,00 гривень. Вартість договору включає в себе ціну самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, ПДВ, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару.

23.05.2023 сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору № 88-К-23 від 29.05.2023, якою викладено п.4.1 у такій редакції:

«Загальна вартість цього Договору становить 1 572 840,00 гривень (один мільйон п`ятсот сімдесят дві тисячі вісімсот сорок гривень, 00 копійок), у тому числі обов`язкові податки та збори. Вартість Договору включає в себе ціну самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару».

Також сторонами внесено зміни до специфікації до договору, а саме визначено, що: ціна за одиницю виміру товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами матрацу ватяний одинарний становить 403,38 грн, а загальна сума вартості товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами 1 210 140,00; ціна за одиницю виміру товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами подушки ватяної 120,90 грн, а загальна сума вартості товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами 362700,00 грн.

Наразі, суд не погоджуться із доводами позивача стосовно включення до вартості товару за спірним договором суми податку на додану варість.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

У ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Судом було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» - дата реєстрації платником ПДВ 01.10.2018, період перебування на загальній системі оподаткування з 01.01.2022 по 25.09.2022 та з 01.08.2023 по 30.09.2024, за період з 26.09.2022 по 31.07.2023 є платником спрощеної системи оподаткування 3 групи зі ставкою єдиного податку 2%, дата анулювання реєстрації платника спрощеної системи оподаткування 31.07.2023.

Тобто, на момент укладання спірного правочину відповідач не був платником податку на додану вартість.

До того ж, з долучених відповідачем до відзиву документів вбачається, що у складі тендерної пропозиції відповідачем було подано відомості про учасника (№2 від 04.05.2023), в яких вказано статус платника податку: платник єдиного податку 3-ї групи по ставці 2% з 26.09.2023.

Також, відповідачем долучено до матеріалів справи калькуляцію цін на предмет закупівлі, яка подавалась у складі тендерної пропозиції. Згідно змісту вказаної калькуляції полягає, що ціна товарів не включає податку на додану вартість, а включає лише суму єдиного податку.

Отже, з наведеного полягає, що фактично цінова пропозиція відповідача не включала суми податку на додану вартість, про що позивачу достеменно було відомо із документів, які було подано Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ».

Одночасно, суд приймає до уваги пояснення відповідача стосовно того, що фактично функціонал платформи проведення торгів Державного підприємства «Прозорро» не передбачає технічної можливості вказати в окремому полі про наявність/відсутність ПДВ у пропозиції учасника. Інформація про ПДВ може вказуватись учасником у доданих документах. Означені обставини також підтверджуються листом №206/01/1055/11 від 12.07.2023 Державного підприємства «Прозорро».

До того ж, судом встановлено, що 23.05.2023 сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору № 88-К-23 від 29.05.2023, якою викладено п.4.1 у такій редакції:

«Загальна вартість цього Договору становить 1 572 840,00 гривень (один мільйон п`ятсот сімдесят дві тисячі вісімсот сорок гривень, 00 копійок), у тому числі обов`язкові податки та збори. Вартість Договору включає в себе ціну самого товару, його упаковки, маркування, доставки, передачі, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару».

Також сторонами внесено зміни до специфікації до договору, а саме визначено, що: ціна за одиницю виміру товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами матрацу ватяний одинарний становить 403,38 грн, а загальна сума вартості товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами 1 210 140,00; ціна за одиницю виміру товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами подушки ватяної 120,90 грн, а загальна сума вартості товару з податками та зборами, тарою і транспортними витратами 362700,00 грн.

При цьому, судом враховано, що кожна з наявних в матералах справи видаткових накладних містить визначення ціни товару без податку на додану вартість.

До того ж, судом враховано, що первісно при укладенні договору дійсно сторонами було вказано, що вартість товару включає ПДВ, тобто, фатикчно укладено договір, умови якого не відрізняються від умов тендерної документації, що відповідає приписам ч.4 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Одночасно, при внесенні змін до договору із виключенням формулювань про включення ПДВ до ціни остання не змінилась у цифровому виразі.

До того ж, судом враховано пояснення представників обох сторін стосовно того, що податкові накладні за наслідками поставки товару за спірним договором не складались, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» наголошено, що сума ПДВ до бюджету не сплачувалась, оскільки товариство на момент виникнення спірних правовідносинам не мало статусу платника ПДВ.

За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на те, що до ціни товару за договором було включено суму ПДВ, а отже, підстави визнавати недійсними п.п. 1.2. та 4.1. договору № 88-К-23 від 29 травня 2023 року, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість відсутні.

Одночасно, враховуючи висновки суду щодо відмови в задоволенні позову Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» про визнання недійсними п.п. 1.2. та 4.1. договору № 88-К-23 від 29 травня 2023 року, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, суд дійшов висновку і про необґрунтованість позову в частині стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 262 140 грн, оскільки вказані кошти було сплачено за договором, а отже, не є такими, що набуті без належної правової підстави у розумінні ст.1212 Цивільного кодексу України.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом (в тому числі, і посилання позивача на практику Верховного Суду та висновки аудиторської перевірки) без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю в задоволенні позову Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль ТМ» про визнання недійсними п.п. 1.2. та 4.1. договору № 88-К-23 від 29 травня 2023 року, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, та стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 262 140 грн.

2. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 14.08.2025.

Суддя В.В. Князьков