ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 Справа № 914/1889/25

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО», м. Дніпро

до відповідача: Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області, м. Львів

про стягнення 30 000,00 грн

Суддя Наталія Мороз

За участю секретаря с/з Олександри Псярук

Представники:

Від позивача: не з`явилися

Від відповідача: не з`явилися

Суть спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про стягнення 30 000,00 грн.

Ухвалою суду від 23.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; частково задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 24.07.2025.

Ухвалою суду від 24.07.2025 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» строк на подання заяви про зміну предмету позову; прийнято до розгляду заяву від 23.07.2025 про зміну предмету позову; розгляд справи по суті відкладено на 05.08.2025.

В судове засідання 05.08.2025 представник позивача не з`явився. Заявою від 18.07.2025, просить суд розгляд справи № 914/1889/25 проводити без участі повноважного представника позивача за наявними матеріалами.

Відповідач участі повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неучасті суду не повідомив.

Суд зазначає про належне виконання обов`язку щодо повідомлення учасників справи про час, дату та місце розгляду справи, зокрема відповідача, шляхом надіслання ухвали суду про відкриття провадження у справі в електронній формі до Електронного кабінету відповідача, та оприлюднення в електронній формі в Державному реєстрі судових рішень.

Згідно з ч. ч. 5, 5 ст. 6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Таким чином, ухвали суду у даній справі внесено до АСДС та автоматично направлено та доставлено в електронний кабінет відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 459/3660/21, довідка про доставку документа в електронному вигляді до Електронного кабінету є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

З наведеного суд констатує про повідомлення відповідача завчасно та належним чином про час, дату та місце розгляду справи, однак, своїми процесуальними правами відповідач не скористався, участі представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. Таким чином, в розумінні ст. ст. 120, 122, 242 ГПК України, відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи наведене, в тому числі неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Позиція позивача.

Позов обґрунтовано тим, що на виконання постанови Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про накладення фінансових санкцій № 0012 від 18.07.2025, задля уникнення несприятливих наслідків, ТзОВ «АЛЛО» сплачено штраф у розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 у справі № 160/26970/24 Постанову Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 18.07.2024 р. № 0012 визнано протиправною та скасовано.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.04.2025 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 у справі № 160/26970/24 залишено без змін.

Як стверджує позивач, відповідач відмовився у добровільному порядку повернути грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн, які після набрання законної сили рішенням апеляційного адміністративного суду набули статусу безпідставно збережених.

Відтак, з врахуванням заяви про зміну предмета позову позивач, на підставі ст. 1212 ЦК України, просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ТзОВ «АЛЛО» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн; а також стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТзОВ «АЛЛО» судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Позиція відповідача.

Відповідач участі у судових засіданнях особисто або уповноваженого представника не забезпечив, правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 ГПК України не скористався.

Обставини справи.

Посадовими особами Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області (відповідач) проводився позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання ТзОВ «АЛЛО» (позивач), вимог законодавства у сфері попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення у магазині «АЛЛО», що розташований за адресою: проспект Свободи, буд. 1/3, м. Львів, за результатами якого складено Акт перевірки № 0033 від 05.07.2024.

Актом перевірки зафіксовано порушення ТзОВ «АЛЛО» абзаців 1, 7 ч. 1 ст. 16-1 ЗУ «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення».

На підставі Акту перевірки № 0033 від 05.07.2024, відповідачем прийнято Постанову про накладення фінансових санкцій, передбачених статтею 20 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» № 0012 від 18.07.2024, якою за порушення абзаців 1, 7 частини 1 статті 16-1 вищезгаданого Закону до ТзОВ «АЛЛО» застосовано штраф в розмірі 30 000,00 грн та зобов`язано останнє перерахувати суму штрафу до Державного бюджету України.

На виконання постанови № 0012 від 18.07.2024 позивачем сплачено штраф у розмірі 30 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 177682 від 21.08.2024 (в матеріалах справи).

Одночасно позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови № 0012 від 18.07.2024, яка розглядалася у межах адміністративної справи № 160/26970/24.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 у справі № 160/26970/24 визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 18.07.2024 № 0012 про накладення стягнень, передбачених ст.20 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення».

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.04.2025 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 у справі № 160/26970/24 залишено без змін.

Заявою від 26.05.2025 № 409 ТзОВ «АЛЛО» звернулось до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області з клопотанням про повернення ТзОВ «АЛЛО» грошових коштів у розмірі 30 000,00 грн, сплачених у відповідності до постанови від 18.07.2024 № 0012.

Листом № 409 від 26.05.2025 відповідач повідомив про те, у Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області відсутні правові підстави для винесення подання щодо повернення ТзОВ «АЛЛО» сплачених грошових коштів.

Враховуючи наведене, ТзОВ «АЛЛО» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів у розмірі 30 000,00 грн на підставі ст. 1212 ЦК України, обгрунтовуючи це тим, що у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету, котрим в даному випадку є Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області.

Оцінка суду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 904/5844/17).

З викладеного випливає, що позадоговірне зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави породжують такі юридичні факти: особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є матеріально-правова вимога про стягнення 30 000,00 грн безпідставно набутих грошових коштів.

Підставами позовних вимог слугують обставини набуття відповідачем за рахунок позивача 30 000,00 грн на правовій підставі, яка згодом відпала. Так, вказані грошові кошти були перераховані позивачем на виконання постанови № 0012 від 18.07.2024 про накладення штрафу, яка була скасована рішенням суду у справі № 160/26970/24, що набрало законної сили.

З наведеного випливає, що спірні правовідносини у даній справі є кондиційними. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).

У постанові від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 01.02.2020 у справі № 922/614/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Таким чином, позивачем правильно обрано спосіб захисту у спірних правовідносинах.

Суд зазначає, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала була чинною постанова про застосування штрафу. Проте, з огляду на набрання законної сили рішенням адміністративного суду у справі № 160/26970/24 про визнання протиправною та скасування постанови, відповідна юридична підстава відпала. Відтак, сплачені ТзОВ «АЛЛО» грошові кошти слід вважати такими, що утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави та наявні правові основи для застосування приписів ст. 1212 ЦК України.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази повернення ТзОВ «АЛЛО» суми у розмірі 30 000,00 грн, суд дійшов висновку про наявність законність та обґрунтованість позовних вимог, а отже і про правову обґрунтованість підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Суд погоджується з позицією позивача, викладеною у заяві про зміну предмета позову, щодо того, що в даному випадку грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн слід стягнути на користь ТзОВ «АЛЛО» з Державного бюджету України, а не з Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області за рахунок її бюджетних асигнувань з огляду на наступне.

Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області є територіальним органом Держпродспоживслужби, що підпорядковується їй та діє в межах повноважень, визначених законодавством. Управління забезпечує реалізацію державної політики, зокрема у сфері дотримання законодавства щодо запобігання та зменшення вживання тютюнових виробів, застосовує фінансові санкції до суб`єктів господарювання за порушення у відповідній сфері, а також складає протоколи та розглядає справи про порушення в межах своєї компетенції.

Грошові кошти державного бюджету України належать на праві власності державі. Зобов`язання щодо сплати таких коштів виникає у держави Україна як учасника цивільних правовідносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України, держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у судовому процесі держава виступає стороною через уповноважений орган, наділений відповідними повноваженнями (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009).

Таким чином, у спорах щодо стягнення коштів адміністративно-господарських санкцій, які обліковуються на рахунках органу державної влади без достатніх правових підстав, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі відповідного органу. У даному випадку через Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області, що контролює надходження за відповідним кодом класифікації доходів бюджету.

З урахуванням викладеного, грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн слід стягнути на користь позивача з Державного бюджету України, а не з Держпродспоживслужби за рахунок її бюджетних асигнувань.

Вказане відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, згідно із яким ГПК України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.

Зазначені висновки суду також відповідають змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються укладеного між сторонами договору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

Судові витрати.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, відтак, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Суд також звертає увагу позивача, що нормативно-правовим актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору є Закон України "Про судовий збір".

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 3028 гривень.

Згідно з ч.3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

У даному випадку, за подання до господарського суду через систему «Електронний суд» позову майнового характеру позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено 3 028,00 грн судового збору, згідно платіжної інструкції № 19443765 від 13.06.2025.

Судом встановлено, що позивач наділений правом на повернення з Державного бюджету України судового збору у розмірі 605,60 грн (у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З підстав відсутності клопотання позивача про повернення судового збору, суд зазначає про відсутність правових підстав для такого повернення. Проте, вказане не позбавляє позивача права на звернення до суду із відповідним клопотанням в майбутньому.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача також 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частинами 1, 3 ст. 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура, засади організації і діяльності якої та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Зазначеним положенням Конституції України кореспондує ст. 16 ГПК України, нормами якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, а представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з аналізу положень ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями ст. 129 ГПК України є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги у справі № 914/1889/25 позивачем надано суду договір № А1 про надання правової допомоги від 10.06.2019, укладений між Адвокатським бюро «Олександра Шевченка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЛО»; додаткову угоду № 55 від 06.06.2025 до договору про надання правової допомоги № А1 від 10.06.2019, з якої вбачається, що сторони погодили встановити оплату за надані відповідно до додаткової угоди послуги в розмірі 5 000,00 грн; акт прийому-передачі послуг № 55 від 13.06.2025 до договору про надання правової допомоги № А1 від 10 червня 2019 року та додаткової угоди № 55 від 06 червня 2025 року; платіжну інструкцію № 19443766 від 13.06.2025 на суму 5 000,00 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата адвокат. на підставі акту № 55 від 13.06.2025 до договору № А1 від 10.06.2019 та додаткової угоди № 55 від 06.06.2025 Без ПДВ».

У відповідності до позиції Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 12.05.2021 у справі № 235/4969/21, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не залежить від обсягу наданих послуг, а отже є визначеним.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, вирішуючи питання щодо стягнення заявлених витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, виходячи з наданих процесуальним законом повноважень щодо оцінки доказів на власний розсуд, на переконання суду, заявлена до стягнення сума в розмірі 5 000,00 грн критеріям реальності та розумності, є співмірною зі складністю справи та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних послуг та виконання робіт та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» (49044, м. Дніпро, вул. Барикадна, 15-А, ідентифікаційний код 30012848) 30 000,00 грн безпідставно набутих грошових коштів.

3. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області (79011, м. Львів, вул. Вітовського Д., буд. 18, ідентифікаційний код 40349068) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» (49044, м. Дніпро, вул. Барикадна, 15-А, ідентифікаційний код 30012848) 2 422,40 грн судового збору та 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення складено 11.08.2025

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.