ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2025 року м.Дніпро Справа № 904/656/21 (185/5256/24)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Чус О.В.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 (суддя Владимиренко І.В.)

у справі № 904/656/21 (185/5256/24)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю АФ «Старт-Плюс»

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватне підприємство «Агрофірма «Старт»

про припинення реєстрації права власності та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 у справі №904/656/21 (185/5256/24) клопотання представника відповідача від 24.12.2024 про закриття провадження у справі № 904/656/21 (185/5256/24) у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України задоволено. Закрито провадження у справі №904/656/21 (185/5256/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство "Агрофірма "Старт", Товариств з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-Плюс", про витребування майна та припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, згідно якої просить ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 року у справі № 904/656/21 (185/5256/24) скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки не враховують всього об`єму позовних вимог та того, що на постанову Дніпровського апеляційного суду самим представником відповідача подано касаційну скаргу 12 грудня 2024 року, за якою не прийнято остаточного рішення;

- наразі в даній справі існує предмет спору щодо витребування на користь ОСОБА_1 спірного майна, а тому суд помилково закрив провадження у даній справі не вирішивши по суті дану позовну вимогу;

- суд першої інстанції не врахував, що сам представник позивача у своєму клопотанні зазначив, що він оскаржив у касаційному порядку постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопад 2024 року та рішення за його касаційною скарги наразі не прийнято.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

24.03.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні 24.07.2025 брали участь представник відповідача та ліквідатор ТОВ АФ "Старт-Плюс" арбітражний керуючий Дрозд В.Р. Інші учасники справи, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Так, апеляційне провадження здійснюється на підставі поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги, в межах її доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Жодних доповнень до апеляційної скарги протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків провадження, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без представників учасників справи, які не з`явилися.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наголосивши на її безпідставності та необґрунтованості та відповідно відсутності підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Арбітражний керуючий ліквідатор ТОВ АФ "Старт-Плюс" надав пояснення по суті яких не визнає вимог скаржника та вважає, що ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши присутніх представників учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Приватне підприємство "Агрофірма "Старт", Товариство з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-Плюс", про припинення реєстрації права власності та витребування майна, в якому просила суд:

- витребувати від відповідача ОСОБА_3 на мою користь зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зерносховище (склад №3), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -235), яку було вчинено приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2021 року.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.06.2024 року відкрито провадження у справі.

У липні 2024 року від ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_2 надійшла заява про передачу справи на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, яка обґрунтована тим, що у провадженні Господарського СУДУ Дніпропетровської області перебуває справа №904/656/21 про банкрутство ТОВ АФ "Старт-Плюс" та розгляд всіх майнових спорів, стороною яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 року матеріали цивільної справи № 185/5256/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство "Агрофірма "Старт", Товариств з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-Плюс", про витребування майна та припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, передано до Господарського суду Дніпропетровської області, на розгляді якого перебуває справа №904/656/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-Плюс".

Із вказаною ухвалою суду не погодилась позивачка та подала апеляційну скаргу, в якій наголошує на тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та безпідставно направлено справу до господарського суду, оскільки спір виник між фізичними особами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року залишено без змін.

10.10.2024 супровідним листом Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області №185/5256/24/22089/2024 матеріали цивільної справи №185/5256/24(2/185/3234/24) направлено на адресу Господарського суду Дніпропетровської області.

15.10.2024 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали цивільної справи №185/5256/24(2/185/3234/24).

Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.04.2023, на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, матеріали справи №904/656/21(185/5256/24) передані до розгляду судді Владимиренко І.В.

Ухвалою господарського суду від 21.10.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Позивачу протягом семи днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі - 7 352,90 грн.; надати докази відправлення відповідачу та третім особам копії позовної заяви і доданих до неї документів. Роз`яснено ОСОБА_1 , що у випадку невиконання позивачем вимог суду про усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

25.11.2024 від позивача надійшла заява №б/н від 22.11.2024 додатком до якої є квитанція про сплату судового збору на суму 7 352,90 грн. та докази направлення відповідачу та третім особам копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Ухвалою господарського суду від 28.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25.12.2024р. о 12:45 год. Викликано у судове засідання повноважних представників сторін, визнавши їх явку обов`язковою. До засідання подати: позивачу: протягом 5 днів з дня отримання відзиву - відповідь на відзив відповідача (у разі його отримання - до дня підготовчого засідання), складену відповідно до вимог ст.ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії відповіді на відзив відповідачу; відповідачу: заперечення на відповідь на відзив (у разі її отримання - до дня підготовчого засідання), складене відповідно до вимог ст.ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії заперечення позивачу.

24.12.2024 до суду від представника відповідача надійшло клопотання від 24.12.2024 про закриття провадження у справі № 904/656/21 (185/5256/24) у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

В обґрунтування поданого клопотання про закриття провадження у справі, представник відповідача зазначив, що в провадженні господарського суду на розгляді перебуває справа №904/656/21(185/5256/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство "Агрофірма "Старт", Товариств з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-Плюс", про витребування майна та припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Натомість представник відповідача вважає за необхідне повідомити наступне, 29.04.2024 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області прийняв рішення по справі № 185/8148/23, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З таким рішенням суду не погодилися позивач (в частині відмови в задоволенні позову) та відповідач (виключно в частині неповноти мотивувальної частини рішення).

13.11.2024 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову у справі №185/8148/23, якою залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 , задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_5 , скасував рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року по справі № 185/8148/23, та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.".

Згідно до резолютивної частини постанови Дніпровського апеляційного суду, апеляційним судом було вирішено: "Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи приватне підприємство "Агрофірма "Старт", Товариство з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-плюс", приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич: Євген Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" про припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно - задовольнити. Припинити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зерносховище (склад №3), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ба (реєстраційний номер нерухомого майна - 235), яка проведена приватним нотаріусом Рудкевичем Є. В. на підстав договору купівлі-продажу від 21 травня 2021 року. ".

За таких обставин, без скасування вказаної постанови чи зупинення її дії або виконання, станом на сьогоднішній день, вона є такою, що набрала законної сили. Наслідки ж такої постанови призводять до того, що предмет спору між сторонами відсутній.

Представник відповідача також зауважив, що позивачем у справі № 904/656/21 (185/5256/24) пред`явлено до відповідача дві позовні вимоги (мовою оригіналу): Витребувати від відповідача ОСОБА_3 на мою користь зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Припинити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зерносховище (склад №3), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 235), яку було вчинено приватним нотаріусом.

Натомість як зазначалося вище, постановою Дніпровського апеляційного суду було припинено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 спірний об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Оскільки вищезгаданою постановою Дніпровського апеляційного суду було припинено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірній об`єкт, то представник відповідача вважає, що предмет спору між позивачем і відповідачем відсутній, а тому просив суд закрити провадження у справі № 904/656/21 (185/5256/24) у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.11.2024 року було припинено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 на спірне зерносховище, то предмет спору у цій справі наразі відсутній. Оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України), а державна реєстрація права власності за відповідачем припинена, а отже наразі не вбачається, що за умови чинності постанови Дніпровського апеляційного суду, предмет спору наразі відсутній.

Крім того, як зазначалося вище, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення спору та припинив існування в процесі розгляду справи, що має місце у даному випадку.

Отже, за вищезазначених обставин, господарський суд виснував, що наявні всі правові підстави для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

За приписами ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку (див. постанову Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21).

Предметом судового розгляду у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :

- витребувати від відповідача ОСОБА_3 на її користь зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зерносховище (склад №3), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -235), яку було вчинено приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2021 року.

Таким чином, предметом даного позову є матеріально-правові вимоги позивачки про припинення реєстрації права власності та витребування майна - зерносховища (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість предметом спору є зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та речові права на нього.

Верховний Суд у постанові від 14.09.2021 у справі № 909/243/18 акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову», зазначивши, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.11.2024 у справі № 185/8148/23 було залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 та задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 ; скасовано рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року по справі № 185/8148/23; позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи приватне підприємство "Агрофірма "Старт", Товариство з обмеженою відповідальністю АФ "Старт-плюс", приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич: Євген Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" про припинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно задоволено. Припинено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зерносховище (склад №3), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ба (реєстраційний номер нерухомого майна - 235), яка проведена приватним нотаріусом Рудкевичем Є. В. на підстав договору купівлі-продажу від 21 травня 2021 року.

За приписами ч. 1 ст. 384 Цивільного процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Таким чином, позовна вимога, яку заявила ОСОБА_1 , а саме про припинення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт була вирішена в іншому судовому провадженні рішенням суду, що набрало законної сили.

За вказаних обставин, господарський суд дійшов висновку, що предмет спору припинив існування в процесі розгляду справи, а відтак наявні всі правові підстави для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Однак погодитися з такими висновками неможливо, оскільки такі є передчасними та зроблені з порушенням норм процесуального права.

Так, статтею 231 ГПК України визначено підстави для закриття провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку із виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04, постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23, постанов Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 909/243/18).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04, постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 13/51-04 також виснувала, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо). Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.10.2024 у справі №911/2392/23.

Як вже було зазначено, постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.11.2024 року було припинено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 на спірне зерносховище.

Суд першої інстанції вважав, що наведене зумовлює відсутність предмету спору у справі № 904/656/21 (185/5256/24).

Проте, поза увагою суду залишилось те, що у справі № 185/8148/23 судами досліджувалось лише питання щодо прав ОСОБА_2 на спірне зерносховище, натомість рішеннями судів у згаданій справі не вирішувалась юридична доля самого об`єкта.

Зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , продовжує існувати як об`єкт цивільних прав.

При цьому в результаті припинення державної реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка вважає себе законним власником майна, не набула автоматично прав на нього, рівно як і не було встановлено відсутності у неї таких прав, тобто спір між сторонами не був вирішений чи іншим чином врегульований, як помилково виснував господарський суд.

Як зазначено у пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Адже подавши позов у справі № 904/656/21 (185/5256/24) позивачка домагається, як вона зазначає, відновити свої права на спірний об`єкт, для чого нею було заявлено саме 2 позовні вимоги:

- витребувати від відповідача ОСОБА_3 на її користь зерносховище (склад №3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зерносховище (склад №3), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -235), яку було вчинено приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2021 року.

Проте, закриваючи провадження у даній справі в цілому з підстав припинення прав відповідачки на спірний об`єкт, суд не врахував, що справи № 185/8148/23 та № 904/656/21 (185/5256/24) різняться за своїм суб`єктних складом щодо позивачів, частково предметом позову (у розглядуваній справі він є ширшим за рахунок наявності іншої позовної вимоги щодо предмету спору) та відповідно підставами позову, в тому числі правовими.

Суд не вирішив заявлені позовні вимог ОСОБА_1 в частині витребування на її користь зерносховища (склад №3), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , при тому, що такі не розглядалися в жодному іншому судовому провадженні.

Натомість суд безпідставно при вирішенні питання щодо наявності підстав для закриття провадження у справі вдався до оцінки належності та ефективності обраного позивачкою способу захисту її порушених прав, не здійснивши судового розгляду справи по суті.

Таким чином, враховуючи викладене, господарський суд фактично самоусунувся від розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна та відповідно залишив позивачку у стані правової невизначеності в питанні наявності/відсутності в останньої прав на спірне зерносховище.

Більше того, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводами сторін щодо того, що відповідач Косса (Янчуркіна) В.О. не погодилась із вказаною постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.11.2024 та оскаржила її в касаційному порядку (відповідну касаційну скаргу було подано 12.12.2024),

Як слідує з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.01.2025 у справі № 185/8148/23 (провадження № 61-16598ск24) було, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сиромятников Едуард Олександрович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 185/8148/23; клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії та виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року задоволено частково; зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Однак, господарський суд не пересвідчився чи дійсно настали правові наслідки, що обумовлювалися резолютивною частиною постанови Дніпровського апеляційного суду від 13.11.2024, а саме щодо припинення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне зерносховище.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005).

Так, ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Також у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania), "Стіл та інші проти Сполученого Королівства" (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа "Санді Таймз проти Сполученого Королівства" The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі "Кантоні проти Франції" (Cantoni v. France). ЄСПЛ зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.

Дійсно, суд не позбавлений можливості закрити відкрите позовне провадження, проте лише у випадках, чітко передбачених ст. 231 ГПК України.

Водночас, перелік підстав для закриття провадження, наведений у ст. 231 ГПК України, є вичерпним.

Вирішення позовної вимоги щодо предмету спору в іншому судовому провадженні не тягне за собою безумовним наслідком закриття провадження в іншій справі, в якій заявлено не тільки такі позовні вимоги щодо предмету спору, які вже були розглянуті, але й інші, а також мають місце відмінні підстави позову.

Отже, аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було допущено порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014).

У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» справі та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Виходячи з викладеного, закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору призвело до порушення принципу правової визначеності та унеможливило доступ скаржниці до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів, про порушення яких вона стверджує, що мало бути перевірено шляхом повноцінного судового розгляду справи, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для її правильного вирішення, наданням належної оцінки доводам сторін, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014 no. 4436/07, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006 та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційну скаргу належить задовольнити: оскаржувану ухвалу - скасувати, а справу направити до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 у справі № 904/656/21 (185/5256/24) задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 у справі №904/656/21 (185/5256/24) скасувати.

Справу № 904/656/21 (185/5256/24) направити для продовження розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 05.08.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко

Суддя О.В. Чус