ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2025 р. Справа№ 910/12875/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,

представників сторін:

від позивача: Янович-Бунь І.Б., Годованець Л.Ю., Лаган Я.Ю., Пономаренко В.М. (в залі суду),

від відповідача: Ларькін М.М., Комісар С.П. (в залі суду),

розглянувши апеляційні скарги

Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 (повний текст складено 05.03.2025)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 (повний текст складено 17.03.2025)

у справі № 910/12875/23 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція»

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

про стягнення 574 143 561, 80 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (далі - Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - Підприємство) 574 143 561,80 грн, з яких: 397 920 676,22 грн - компенсація витрат теплової енергії для покриття нормативних втрат при її транспортуванні, 4 854 607,52 грн - 3 % річних, 11 039 766,46 грн - інфляційні втрати, 160 328 511,60 грн - збитки.

На обґрунтування заявлених вимог Товариство посилається на порушення Підприємством норм чинного законодавства та умов договору №5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії (далі - договір) в частині повної та своєчасної оплати компенсації витрат для покриття втрат теплової енергії при її транспортуванні та невідшкодування завданих такими втратами збитків.

Позиції учасників справи щодо позову.

Підприємство надало відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених до нього вимог заперечило та зазначило, що у спірних правовідносинах має бути враховано, що тариф на теплову енергію складається не з витрат на споживання, а з витрат на виробництво, транспортування та постачання одиниці (Гкал) теплової енергії. За доводами відповідача, заявлена у справі вимога про компенсацію має не товарний, а компенсаційний характер (компенсація), тому підлягають відшкодуванню виключно "витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах" як це передбачено пунктом 40 Порядку формування тарифів. Відшкодування вартості втраченої теплової енергії та втраченого прибутку пунктом 40 Порядку формування тарифів не передбачено, а тому вимоги Товариства, визначені на підставі тарифів на виробництво теплової енергії (які включають прибуток, інвестиційну складову та інші додаткові витрати, і нарахування податку на додану вартість), є необґрунтованими та не відповідають пункту 40 Порядку формування тарифів, на підставі якого заявлено вимогу про компенсацію втрат.

Підприємство також вважає, що у цьому випадку законодавство покладає на транспортуючу організацію (відповідача) обов`язок компенсувати теплогенеруючій організації (позивачу) лише витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах (з урахуванням понаднормативних втрат) за рахунок тарифу, умови реалізації якого були узгоджені сторонами у п. 3.2.10 Договору від 01.06.2017 №5.

Відповідач зазначає, що за умовами цього правочину у випадках, прямо передбачених чинними законами України, Підприємство має здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачаються в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають. Отже, відшкодування витрат позивача на покриття втрат теплової енергії здійснюється у випадках, прямо передбачених виключно законами України. Однак жоден чинний закон України прямо не передбачає здійснення такого відшкодування. Натомість Порядок формування тарифів (постанова КМУ від 01.06.2011 №869), на підставі якого заявлено позовні вимоги у цій справі, не є законом України, а є підзаконним актом.

Крім того, більш як мільярдна (1 303 155 760,87 грн станом на 23.08.2023) заборгованість позивача перед відповідачем за отриману послугу з транспортування теплової енергії за спірним договором негативно впливає на стан обігових коштів відповідача, що істотно зменшує можливості Підприємства з модернізації, удосконалення, ремонту та підтримання технічного стану теплових мереж, що, у свою чергу, негативно впливає і на розмір витрат, які у такому випадку мають розглядатись як збитки у вигляді неотриманого доходу від діяльності з транспортування теплової енергії саме для відповідача, а не як збитки для позивача.

Відповідач також звернув увагу на умови п. 5.1.2 договору №5 від 01.06.2017, згідно з якими відповідач звільняється від обов`язку відшкодування збитків позивача, зокрема: відшкодування збитків Підприємством не здійснюється у випадках, коли такі збитки спричинені простроченням здійснення оплати в строки, визначені договором, а також неналежним виконанням Товариством своїх обов`язків за договором.

У відповіді на відзив Товариство з доводами Підприємства не погодилось та зазначило, що розрахункові (нормативні) втрати не виникають внаслідок протиправної поведінки теплотранспортуючої організації, а отже не є збитками в юридичному розумінні. Тому до розрахункових (нормативних втрат) не можуть бути застосовані положення п. 5.1.2 договору №5 про випадки звільнення сторони від відшкодування збитків. Разом із тим, сума компенсації нормативних втрат теплової енергії у теплових мережах включена до тарифу на транспортування теплової енергії та має бути сплачена відповідачем на користь Товариства.

Товариство також зауважило, що оплата транспортування теплової енергії за встановленим тарифом, який включає в т.ч. витрати на утримання мереж, покладається на кінцевого споживача комунальної послуги з постачання теплової енергії, яка надається відповідачем мешканцям міста Києва. Тим не менше, ані законодавство, ані договір №5 не на покладають на Підприємство обов`язок з компенсації Товариству втрати теплової енергії у теплових мережах під умову отримання оплати від споживачів за послуги з постачання теплової енергії (так само як і не ставить під відповідну умову обов`язок позивача оплачувати послуги відповідача з транспортування теплової енергії). Зазначені обов`язки виникають у сторін відповідно до вимог законодавства та умов договору №5 внаслідок фактичного надання відповідачем послуг з транспортування теплової енергії.

У відповіді на відзив Товариство також наголосило на безпідставності посилань Підприємства на невиконання Товариством зобов`язань з оплати послуг відповідача з транспортування теплової енергії, що нібито унеможливлює своєчасний ремонт мереж відповідача, як на підставу для звільнення останнього від обов`язку відшкодувати витрати для покриття понаднормативних втрат теплової енергії.

Товариство зазначило, що обсяги втрат теплової енергії в абонентських теплових мережах споживачів позивача, які задіяні у процесі доставки (транспортування) теплової енергії позивача до споживачів, включаються Товариством до обсягів поставленої теплової енергії споживачам та не входять до обсягів втрат теплової енергії позивача в теплових мережах Підприємства.

Товариство також вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи, посилання Підприємства на відсутність виокремленого розрахунку втрат теплової енергії в мережах Підприємства окремо від мереж інших власників / безхазяйних мереж на обґрунтування передчасності та безпідставності позову.

Підприємство надало заперечення, у яких вважає, що тривала несплата позивачем за надані послуги з транспортування теплової енергії та утворення значної суми заборгованості перед відповідачем за договором №5 може свідчити про сприяння Товариством утворенню якнайбільших втрат теплової енергії і намагання таким чином отримати якнайбільший прибуток за рахунок стягнення з відповідача компенсації витрат, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах, розрахованих не за собівартістю виробництва теплової енергії, а за тарифом на виробництво теплової енергії, який включає планований прибуток, в умовах мораторію на підвищення тарифів для споживачів теплової енергії при відсутності такого мораторію на підвищення тарифів на виробництво теплової енергії. Тому вартість компенсації витрат, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах, не має розраховуватись за тарифом на виробництво теплової енергії, а саме за собівартістю виробництва теплової енергії позивача, як прямо передбачено пунктом 40 Порядку № 869.

Короткий зміст рішень місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства 397 920 676,22 грн компенсації витрат теплової енергії для покриття нормативних втрат при її транспортуванні, 4 854 607,52 грн 3% річних, 11 039 766,46 грн інфляційних втрат, 160 328 511,60 грн збитків та 751 520,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Суд дійшов висновку, що вартість втрат теплової енергії позивача підлягає компенсації відповідачем на користь позивача за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії. Суд зазначив, що підписанням актів про надання послуг з транспортування теплової енергії відповідач підтвердив фактичні втрати теплової енергії позивача під час її транспортування тепловими мережами відповідача. Інших розрахунків або даних обліку відповідачем не надано. Крім того, відповідач не надав доказів на підтвердження транспортування теплової енергії тепловими мережами, які не знаходяться в його користуванні та не є внутрішньобудинковими мережами, а також не надано розрахунків втрат теплової енергії в мережах відповідача та в теплових мережах інших, ніж його теплові мережі.

Суд дослідив наданий позивачем розрахунок суми компенсації витрат теплової енергії для покриття втрат теплової енергії при її транспортуванні та встановив, що він є обґрунтованим та підтвердженим наявними в матеріалах справи доказами, а саме: направленими відповідачем позивачу актами про надання послуг з транспортування теплової енергії за період з грудня 2020 року по квітень 2023 року, актами про компенсацію витрат теплової енергії для покриття втрат за період з грудня 2020 року по квітень 2023 року, формами №2 НКРЕКП-тепло (місячна) за грудень 2020 року, січень - грудень 2021 року, січень - грудень 2022 року, січень - березень 2023 року. Також суд дослідив річні плани відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії (надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води) на 12 місяців з 01.10.2020, врахованого до тарифів відповідача на транспортування теплової енергії, встановлених розпорядженнями КМДА від 23.09.2020 №1487, від 29.12.2020 №2077, на 12 місяців з 01.10.2021, врахованого до тарифів відповідача на транспортування теплової енергії, встановлених розпорядженнями КМДА від 13.10.2021 №2145, від 19.10.2021 №2176, від 22.04.2022 №510 в сукупності зі структурою, доданими до названих розпоряджень, складеними відповідачем розрахунками тарифів на транспортування теплової енергії, а також річний план відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії (надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води) на 12 місяців з 01.10.2022.

За висновком суду, зі змісту зазначених річних планів відповідача, структури та розрахунків тарифів обсяг нормативних (розрахункових) втрат теплової енергії, розрахований відповідачем та фактично включений в тарифи відповідача на транспортування теплової енергії, відповідають показникам нормативних втрат, пред`явленим позивачем відповідачу до оплати відповідно до актів про компенсацію втрат теплової енергії та зазначеним у розрахунку суми компенсації.

Суд встановив, що станом на момент розгляду даної справи строк виконання відповідачем зобов`язань в частині оплати компенсації витрат з відшкодування розрахункових втрат теплової енергії за період з 01.12.2020 по 31.03.2023 є таким, що настав. Оскільки матеріали справи не містять доказів повної оплати відповідачем вартості нормативних (розрахункових) втрат, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації витрат теплової енергії для покриття нормативних втрат при її транспортуванні у розмірі 397 920 676,22 грн є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, які розраховані на суму боргу, що є предметом розгляду у даній справі, суд дійшов висновку, що такі розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними, а тому вимоги позову в цій частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Задовольняючи вимоги про стягнення збитків, суд зазначив, що встановив порушення відповідачем безумовного обов`язку при експлуатації теплових мереж, якими транспортується теплова енергія товариства та які перебувають в господарському віданні підприємства, безумовно виконувати вимоги ПТЕ, зокрема, але не виключно, в частині дотримання норм витоків теплоносія та втрат теплової енергії (п. 3.2.7 договору), що призвело до виникнення понаднормативних втрат теплової енергії та завдання збитків позивачу.

Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000,00 грн. В іншій частині відмовлено.

З огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п. 2 ч. 5 ст. 129 ГПК України). При цьому суд вважав безпідставним відшкодування відповідачем наданої послуги у вигляді виготовлення заяви про усунення недоліків, оскільки наслідки неналежного оформлення та подання позовної заяви не можуть обтяжувати відповідача у фінансовому аспекті.

За таких обставин, виходячи з критеріїв складності справи, ціни позову, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат в даній справі та необхідність покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2025, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Підприємство вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та винесеним без повного з`ясування обставин. Скаржник не погоджується з наведеними в оскаржуваному рішенні мотивами та аргументами суду та вважає, що суд постановив рішення з неправильним визначенням правової природи заявлених позовних вимог, без повного з`ясування обставин справи та з порушенням положень ст. 236 ГПК України.

Скаржник зазначає, що відшкодування витрат позивача для покриття втрат теплової енергії при її транспортуванні відповідачем за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків позивача.

Відповідач вважає, що його зобов`язання щодо компенсації втраченої теплової енергії при її транспортуванні мережами відповідача є похідним від основного зобов`язання сторін за договором, відповідно до якого відповідач зобов`язався надавати позивачу послугу з транспортування теплової енергії, а позивач зобов`язався оплачувати відповідачу послугу з транспортування. Внаслідок невиконання позивачем зобов`язання з оплати послуг транспортування теплової енергії за договором відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати позивачеві збитки на підставі п. 5.1.2 договору.

Також апелянт зазначає, що існують втрати теплової енергії у мережах сторонніх організацій та безгосподарних мережах, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження виключення із загального обсягу втрат теплової енергії при її транспортуванні втрат теплової енергії у мережах інших власників.

Позиції учасників справи.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить у її задоволенні відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивач заперечує проти доводів апелянта про те, що збитками є як понаднормативні, так і розрахункові втрати, оскільки розрахункові втрати виникають в технічно справних теплових мережах та не є наслідком вчиненого правопорушення.

На думку Товариства, хибними є доводи апеляційної скарги про те, що несвоєчасна оплата позивачем послуг з транспортування виробленої теплової енергії споживачам позивача за договором як на підставу звільнення відповідача від обов`язку відшкодування позивачеві збитків, оскільки збитками у справі є понаднормативні втрати теплової енергії, які виникли внаслідок недотримання відповідачем безумовного обов`язку утримувати мережі в технічно справному стані та дотримуватися норм витоків, передбачених чинним законодавством та договором.

Позивач також заперечує проти доводів Підприємства щодо втрат тепла в безхазяйних мережах, оскільки такі доводи не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Щодо відхилень обсягів розрахункових (нормативних) втрат теплової енергії у 2021 році позивач наголошує на тому, що показники розрахункових (нормативних) втрат, зазначені у Річному плані позивача на планований період 2021 року, а також в розрахунку компенсації вартості нормативних втрат були надані самим відповідачем листом від 15.07.2020 №28АУ/01/2/2471 і були узгоджені сторонами. Річний план виробництва, транспортування та постачання теплової енергії на планований період 2021 року Товариства був також погоджений відповідачем, про що свідчить підпис директора та печатка відповідача.

Товариство також зазначило, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які очікується понести у зв`язку із розглядом справи, не буде перевищувати 100 000,00 грн.

Підприємство подало відповідь на відзив, у якій навело власні доводи на спростування доводів, наведених Товариством у відзиві на апеляційну скаргу, а також просило задовольнити подану ним апеляційну скаргу повністю.

Підприємство також подало додаткові пояснення щодо основних та додаткового зобов`язань за договором, щодо суми заборгованості позивача за послуги з транспортування теплової енергії за договором, щодо обсягу втрат теплової енергії в чужих теплових мережах, які не підлягають компенсації відповідачем, та щодо вимог позивача стягнути з відповідача неіснуючі втрати теплової енергії.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 для розгляду Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12875/24 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12875/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025до надходження матеріалів справи №910/12875/24.

03.04.2025 матеріали справи №910/12875/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12875/24. Розгляд справи призначено на 14.05.2025. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 та узагальнення її доводів.

Не погодившись додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване додаткове рішення скасувати в частині задоволення заяви Товариства про ухвалення додаткового рішення та в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні вказаної заяви відмовити повністю, а у разі покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, понесених у зв`язку з розглядом даної справи у Господарському суді міста Києва, - зменшити розмір цих витрат до 1 000,00 грн.

На обґрунтування апеляційної скарги Підприємство зазначає, що у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу звертало увагу суду першої інстанції на необґрунтованість і недоведеність заявлених позивачем до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідно до дійсних обставин справи, доказів та вимог чинного законодавства, однак аргументи Підприємства були безпідставно проігноровані судом.

Скаржник посилається на недоведеність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу саме адвокатів Адвокатського об`єднання «Оптімалекс», з яким укладено договір про надання правової допомоги, оскільки всі подані позивачем заяви по суті справи (у розумінні ст. 161 ГПК України) та всі інші процесуальні документи підписано адвокатами, які не мають жодного правового зв`язку з Адвокатським об`єднанням «Оптімалекс», а саме адвокатами Годованець Л.Ю. та Воробцовим Р.С. Апелянт зауважує, що у матеріалах справи наявні довіреності, видані вказаним адвокатам безпосередньо позивачем - Товариством, а не Адвокатським об`єднанням «Оптімалекс».

Апелянт також вважає, що позивач подав докази понесення витрат на професійну правничу допомогу з порушенням процесуального строку на їх подання. Підприємство зазначає, що у якості доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач разом із заявою вперше надав: додаткову угоду від 29.12.2023 № 2, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2024 (без цього продовження строк дії договору закінчився 31.12.2023), додаткову угоду від 30.12.2024 № 3, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2025) і протокол (датований ще 01.08.2023), при чому жодним чином не обґрунтував наявність будь-яких причин неможливості їх подання до закінчення судових дебатів у справі (тобто до 20.02.2025).

Позиції учасників справи.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) апеляційну скаргу Підприємства на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 у справі № 910/12875/23 передано для розгляду колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 у справі №910/12875/23. Постановлено здійснювати розгляд апеляційних скарг Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 у справі №910/12875/23 в одному апеляційному провадженні. Розгляд справи призначено на 14.05.2025. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Щодо апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

01.06.2017 Підприємство та Товариство уклали договір №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії, за умовами п. 1.1 якого Підприємство зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється Товариством і постачається споживачам зони теплопостачання Товариства, тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні Підприємства, а Товариство зобов`язується оплачувати послуги з транспортування теплової енергії у порядку та на умовах, визначених договором.

Цей договір може бути змінений або доповнений за письмовою домовленістю сторін, оформленою додатковою угодою до цього договору, яка є його невід`ємною частиною (п. 7.1 договору).

Додатковою угодою №1 від 01.06.2018 до договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.05.2019 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. Якщо протягом 30 днів до терміну закінчення цього договору жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про намір його розірвати, договір вважається автоматично продовженим на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

Додатковою угодою №2 від 29.07.2020 до договору з урахуванням Протоколу узгодження розбіжностей сторони доповнили договір пунктом 3.2.10 наступного змісту: «У випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в Порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що витрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають».

У лютому 2021 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Підприємства про визнання договору №15/01-01/ЄР/01 від 15.01.2021 про відшкодування витрат теплової енергії для компенсації (покриття) втрат теплової енергії укладеним в редакції позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/1756/21 у задоволенні позову відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням, яке не оскаржувалося сторонами та у встановленому законом порядку набрало законної сили, встановлено таке:

«Додатковою угодою №2 від 29.07.2020 до вказаного договору з урахуванням протоколу розбіжностей, сторони доповнили договір №5 пунктом 3.2.10, яким погодили, що у випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в Порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що витрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають…

Враховуючи положення пункту 40 Порядку № 869, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, наявні підстави вважати, що в силу вимог закону є обов`язковою компенсація витрат, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах на підставі договору між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, а отже укладання вказаного договору теж є обов`язковим…

На виконання вимог пункту 40 Порядку №869, сторонами внесено зміни до існуючого договору стосовно компенсації втрат теплової енергії при транспортуванні, а отже наявні підстави вважати, що між сторонами наявний договір про компенсацію втрат теплової енергії під час транспортування.

При цьому, у випадку наявності між сторонами спору щодо розміру вказаної компенсації, жодна із сторін не позбавлена можливості звернутись до суду для вирішення зазначеного спору з урахуванням конкретних обставин, зокрема цін, обрахованих обсягів, застосування тих чи інших тарифів, річних планів тощо».

Товариство направило Підприємству вимогу від 28.02.2023 №11/5-18-483 про здійснення протягом 7 календарних днів з дати отримання даної вимоги оплати компенсації витрат теплової енергії для покриття втрат теплової енергії у теплових мережах Підприємства при її транспортуванні за період з грудня 2020 року по грудень 2022 року у розмірі 301 008 373,29 грн.

Щодо суми компенсації витрат теплової енергії для покриття розрахункових втрат за січень 2023 року, лютий 2023 року та березень 2023 року Товариство надсилало Підприємству рахунки на оплату від 16.02.2023 №26 (отриманий відповідачем 21.02.2023), від 28.02.2023 №37 (отриманий відповідачем 20.03.2023), від 31.03.2023 №122 (отриманий відповідачем 24.04.2023).

Підприємство акти про компенсацію витрат теплової енергії для покриття втрат теплової енергії в теплових мережах не підписало та їх оплату не здійснило.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За визначенням ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Закон України «Про теплопостачання» (далі - Закон №2633-IV) визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Частиною 4 Закону №2633-IV встановлено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи.

Згідно зі ст. 23 Закону №2633-IV господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до абзацу 6 ст. 6 Закону №2633-IV державна політика у сфері теплопостачання базується на принципах формування цінової та тарифної політики.

Регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат є однією із засад державного регулювання у сфері теплопостачання (абз. 3 ч. 2 ст. 15 Закону №2633-IV).

За ч. ч. 3 ст. 20 Закону №2633-IV тарифи на виробництво теплової енергії, у т.ч. на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням альтернативних джерел енергії або альтернативних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону №2633-IV тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії (ч. 13 ст. 20 Закону №2633-IV).

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення» визначено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують вільні та державні регульовані ціни.

Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством Порядку (ч. 1 ст. 191 ГК України).

За визначенням п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга із постачання теплової енергії є комунальною послугою.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до підп. 2 п. «а» ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належить встановлення в Порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у т.ч. її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Отже, тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також тарифи на комунальну послугу із постачання теплової енергії є регульованими.

Тариф на теплову енергію та тариф на комунальну послугу з постачання теплової енергії для споживача є грошовим виразом усіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, постачання та транспортування теплової енергії.

Суд встановив, що Товариство є виробником теплової енергії, транспортування якої здійснюється тепловими мережами Підприємства.

Сторони у п. 3.2.10 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.07.2020 погодили, що «у випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в Порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що витрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають».

Суд встановив, що під час транспортування теплової енергії Товариством тепловими мережами Підприємства відбуваються її втрати.

Відповідно до абз. 1 розділу 6 Керівного технічного матеріалу (КТМ) 204 Україна 244-94 експлуатаційні втрати теплоти в теплових мережах визначаються згідно з розділом 3 «Норми витрат теплоти та палива на господарсько-побутові потреби» та складаються з:

- втрат теплоти за рахунок охолодження води в трубопроводах;

- втрат теплоти з витоком води з трубопроводів.

Підпунктом 15 п. 5 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 (далі -Порядок № 869) визначено, що розрахункові (нормативні) втрати теплової енергії в теплових мережах - це обсяг теплової енергії, що втрачається під час її транспортування тепловими мережами внаслідок витоку та охолодження теплоносія у тепловій мережі, який розраховується на планований режим роботи за проектними показниками та паспортами технічно справної теплової мережі відповідно до міжгалузевих, галузевих методик, інших нормативних документів з нормування витрат та втрат ресурсів, зокрема Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні (КТМ 204 України 244-94) і визначається у гігакалоріях та відсотках обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі.

Абзацом 4 п. 1.3 Методики визначення витрат та втрат паливно-енергетичних ресурсів для врахування в тарифах на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженої постановою НКРЕКП від 20.09.2022 №1188, надано аналогічне визначення, а саме: розрахункові втрати теплової енергії в теплових мережах - обсяг теплової енергії, що втрачається під час її транспортування тепловими мережами внаслідок витоку та охолодження теплоносія у тепловій мережі, який визначається на планований режим роботи відповідно до вимог цієї Методики, міжгалузевих, галузевих методик, інших документів з визначення витрат та втрат ресурсів, і визначається у гігакалоріях та відсотках від обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі.

Відповідно до п. 39 Порядку № 869 витрати на покриття втрат теплової енергії у теплових мережах належать до окремих прямих витрат, які включаються лише до тарифу на транспортування теплової енергії.

Згідно з п. 40 Порядку №869 у разі коли виробництво і транспортування теплової енергії здійснюється окремими ліцензіатами, виробнику теплової енергії компенсуються витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах (з урахуванням понаднормативних втрат). Відповідна компенсація здійснюється згідно з договором між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.

За змістом п. 16 Порядку №869 річні плани ліцензованої діяльності складаються у розрізі територіальних громад, у межах яких ліцензіат провадить (має намір провадити) відповідний вид ліцензованої діяльності, відповідно до вимог державних та галузевих нормативів витрат і втрат теплової енергії з урахуванням встановлених уповноваженим органом методик (порядків), техніко-економічних розрахунків та з урахуванням фактичних за останні п`ять років та прогнозованих обсягів виробництва і споживання теплової енергії, укладених із споживачами договорів та інших техніко-економічних факторів. У річних планах ліцензованої діяльності окремо зазначаються, зокрема, обсяг втрат теплової енергії у мережах.

Формування тарифів на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, які встановлюються органами місцевого самоврядування (в тому числі тариф на транспортування теплової енергії, що встановлюється для відповідача), здійснюється відповідно до Порядку №869 та Порядку розгляду органами місцевого самоврядування розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги, поданих для їх встановлення, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.09.2018 № 239 (далі - Порядок №239).

Згідно з п. 4 та 6 Загального розділу та 1, 3, 12 розділу ІІ та Додатку №3 до Порядку №239 для встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, комунальні послуги заявник подає до органу місцевого самоврядування у паперовому та електронному вигляді:

- заяву про встановлення тарифів за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку, а також розрахунки тарифів, підтвердні матеріали і документи, що використовувалися під час проведення таких розрахунків,

- розрахунки одноставкових тарифів на планований період на транспортування теплової енергії (примірну форму розрахунку наведено у додатку 3);

- річний план виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг із постачання теплової енергії та постачання гарячої води, складений на підставі фактичних та прогнозованих обсягів виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг з урахуванням укладених договорів та інших техніко-економічних факторів (примірну форму наведено у додатку 7);

- інформація щодо фактичних витоків теплоносія з теплових мереж за останні три роки;

- розрахунки показників річного плану виробництва, транспортування та постачання теплової енергії та документи, що їх підтверджують та обґрунтовують;

- щомісячний розрахунок технологічних втрат теплової енергії в теплових мережах на планований період у розрізі кожного джерела теплової енергії та документи, що підтверджують вихідні дані для розрахунку.

Достовірність зазначеної в документах інформації забезпечує суб`єкт господарювання (заявник).

До рішення про встановлення тарифів додається структура тарифів.

На підставі зазначених вимог законодавства Підприємство як теплотранспортуюча організація здійснює розрахунок втрат теплової енергії в теплових мережах, зазначає обсяг втрат в річних планах ліцензованої діяльності та надає відповідні річні плани та розрахунки уповноваженому органу разом із заявою на встановлення тарифів на транспортування теплової енергії.

У свою чергу витрати на компенсацію втрат теплової енергії включаються уповноваженим органом до структури тарифу на транспортування теплової енергії.

Суд встановив, що результати проведення Підприємством розрахунку втрат теплової енергії в теплових мережах при її транспортуванні та планованого обсягу таких втрат, а також затвердження їх уповноваженим органом підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами: розрахунками тарифів КП «Київтеплоенерго» на транспортування теплової енергії, структурою тарифів на транспортування теплової енергії (відповідно до розпорядження КМДА від 23.09.2020 №1487, від 23.09.2020 №1487 у редакції розпорядження КМДА від 29.12.2020 № 2077, від 13.10.2021 №2145, від 19.10.2021 №2176, від 30.09.2022 №673, від 13.10.2021 №2145 у редакції розпорядження КМДА від 22.04.2022 №510), річними планами Підприємства з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії / надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за 2020-2023 роки.

Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами, затвердженими постановою НКРЕКП від 22.03.2017 №308 (далі - ліцензійні умови), встановлено обов`язок теплотранспортуючої організації дотримуватися структури витрат згідно зі статтями, затвердженими у тарифі на транспортування теплової енергії (підп. 9 п. 3.2 ліцензійних умов).

Зазначене положення узгоджується з приписами ст. 20 Закону №2633-IV щодо обов`язку суб`єкта господарювання (ліцензіата) у сфері теплопостачання спрямовувати кошти виключно на цілі та у розмірах, які передбачені структурою тарифу.

А отже, законом встановлена вимога щодо цільового використання коштів, які включені до структури тарифу на транспортування теплової енергії.

За таких підстав вартість втрат теплової енергії позивача підлягає компенсації відповідачем на користь позивача за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Постанови Кабінету Міністрів України є актами цивільного законодавства на підставі ч. 4 ст. 4 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого суду, що умова щодо компенсації теплотранспортуючою організацією (відповідачем) виробнику теплової енергії (позивачу) втрат теплової енергії, що відбуваються під час її транспортування тепловими мережами відповідача, визначена актом цивільного законодавства.

Відповідно до підп. 3 п. 3.2 розділу 3 ліцензійних умов при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог: провадити ліцензовану діяльність виключно в межах місць провадження господарської діяльності та із застосуванням заявлених засобів провадження господарської діяльності, зазначених у відомостях про них, поданих до органу ліцензування згідно з вимогами цих Ліцензійних умов.

Згідно з п. 1 розділу 4 ліцензійних умов при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися таких технологічних вимог: теплові мережі, зазначені у відомостях про засоби та місця провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії, мають належати здобувачу ліцензії (ліцензіату) на праві власності, користування або перебувати у концесії.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що відповідач зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється позивачем, тепловими мережами, які перебувають у його господарському віданні.

Відповідно до п. 2.2 договору Підприємство зобов`язане повністю відокремити зони теплопостачання позивача від зони інших теплопостачальних організацій, зокрема, але не виключно, відповідача, шляхом встановлення блінд або інших засобів на всіх розрізах теплових мереж між мережами позивача та відповідача.

Додатком 1 до договору встановлено перелік розрізів в теплових мережах Підприємства у межах зони теплопостачання Товариства.

Отже, теплова енергія, яка виробляється Товариством, повинна транспортуватися скаржником виключно конкретно визначеними тепловими мережами, які перебувають у користуванні (господарському віданні) скаржника.

Відповідно до п. 8 Порядку №869 тарифи на транспортування та/або постачання теплової енергії визначаються відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням наявності (відсутності) центральних та/або індивідуальних теплових пунктів, які є власністю ліцензіата та/або перебувають у нього в користуванні.

У п. 4, 6 Загального розділу та п. 1, 3, 12 розділу ІІ та Додатку № 3 Порядку №239 для встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, комунальні послуги заявник подає до органу місцевого самоврядування, зокрема:

- річний план виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг із постачання теплової енергії та постачання гарячої води, складений на підставі фактичних та прогнозованих обсягів виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг з урахуванням укладених договорів та інших техніко-економічних факторів (примірну форму наведено у додатку 7);

- інформацію щодо фактичних витоків теплоносія з теплових мереж за останні три роки;

- щомісячний розрахунок технологічних втрат теплової енергії в теплових мережах на планований період у розрізі кожного джерела теплової енергії та документи, що підтверджують вихідні дані для розрахунку.

Суд встановив, що в річних планах відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії (надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води) на 12 місяців з 01.10.2021 (колонка 5, рядок 6.1), на 12 місяців з 01.10.2022 (колонка 5, рядок 6.1), на 12 місяців з 01.10.2023 (колонка 5, рядок 6.1) зазначено визначений відповідачем обсяг фактичних втрат теплової енергії виробництва позивача в теплових мережах відповідача в попередніх періодах, а саме з 01.10.2020 по 30.09.2021 включно, з 01.10.2021 по 30.09.2022 включно, з 01.10.2021 по 30.09.2023 включно.

Зазначений обсяг розрахований як різниця між фактичним надходженням теплової енергії виробництва позивача для транспортування мережами відповідача (колонка 5, рядок 4.2, для кожного з відповідних річних планів) та корисним відпуском теплової енергії позивача з мереж відповідача (колонка 5, рядок 9.1 відповідно для кожного з річних планів).

Зазначене свідчить, що обсяг нормативних втрат теплової енергії виробництва Товариства, що виникають під час її транспортування тепловими мережами Підприємства, був встановлений на підставі розрахунку самого відповідача та врахований у складі тарифів на транспортування, встановлених для скаржника протягом спірного періоду.

Крім того, за умовами п. 4.6 договору сторони для визначення обсягів теплової енергії, що транспортується тепловими мережами відповідача та інших необхідних даних, керуються даними звіту про транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами Форма № 2 НКРЕКП-тепло (місячна) (додаток 2 до правил організації звітності, що подається до НКРЕКП).

Формою № 2 НКРЕКП-тепло (місячна) (додаток 2 до Правил організації звітності, що подається суб`єктами господарювання у сферах теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджених постановою НКРЕКП від 31.05.2017 № 717) передбачено включення до звітності обсягу втрат теплової енергії в теплових мережах ліцензіата, в тому числі, теплової енергії інших власників (код рядка 265, 275).

Кожна із сторін окремо несе відповідальність за дані, які вносяться такою стороною до звіту про транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та підтверджують, що дані цього звіту є достовірними (п. 4.8 договору).

Згідно з п. 4.7 договору місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами відповідача, є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якого встановлюється згідно пункту 1 (код рядка 005) Форми №2-НКРЕКП-тепло (місячна).

У п. 3.2.6 договору встановлено обов`язок відповідача забезпечити облік надходження теплової енергії в мережі відповідача, та облік теплової енергії, відпущеної з теплових мереж відповідача.

Матеріали справи свідчать, що визначення позивачем загального обсягу втрат теплової енергії (розрахункових та понаднормативних) здійснювалося на підставі складених відповідачем актів про надання послуг з транспортування теплової енергії, якими визначено обсяг надходження теплової енергії в теплові мережі відповідача та корисний відпуск теплової енергії споживачам зони постачання позивача. Різницю між цими обсягами складають втрати теплової енергії в теплових мережах відповідача.

Отже, підписанням актів про надання послуг з транспортування теплової енергії відповідач підтвердив фактичні втрати теплової енергії позивача під час її транспортування тепловими мережами відповідача.

Інші розрахунки або дані обліку, надані відповідачем, у матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції надав належну оцінку листам Товариства від 13.09.2022 №09/1583 та від 15.11.2022 №7/2016.

Зокрема, лист Товариства від 13.09.2022 №09/1583 свідчить, що Підприємство звернувся до Товариства із запитом про надання інформації щодо вихідних даних для розрахунку втрат теплової енергії в абонентських теплових мережах, які утримуються на балансі споживачів Товариства та безгосподарських теплових мереж у межах зони теплопостачання Товариства.

У додатку до цього листа Товариство надало вихідні дані для розрахунку та зазначило, що відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22.11.2018 №315 (в редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 №358), втрати теплової енергії у внутрішньобудинкових системах споживачів кваліфікуються як загальнобудинкові потреби на опалення та витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи ГВП.

Листом від 15.11.2022 №7/2016 Товариство надало Підприємству вихідні дані для розрахунку нормативних втрат теплової енергії в абонентських теплових мережах у межах зони теплопостачання Товариства.

Підприємство, у свою чергу, не надало доказів на підтвердження транспортування теплової енергії тепловими мережами, які не знаходяться в його користуванні та не є внутрішньобудинковими мережами, а також не надано розрахунків втрат теплової енергії в мережах Підприємства та в теплових мережах інших, ніж його теплові мережі.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» приєднання житлових і нежитлових будівель до зовнішніх інженерних мереж без оснащення таких будівель вузлами комерційного обліку комунальних послуг забороняється.

Частина 2 ст. 4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачає, що власники (співвласники) приміщень у будівлі, в якій окремі приміщення є самостійними об`єктами нерухомого майна, у разі приєднання такого будинку (будівлі) до зовнішніх інженерних мереж або обладнання такого будинку (будівлі) системою автономного теплопостачання, автономного гарячого водопостачання, автономного водопостачання зобов`язані забезпечити оснащення належних їм приміщень вузлами розподільного обліку теплової енергії, гарячої води, питної води.

До встановлення вузлів комерційного обліку обсяг споживання теплової енергії визначається за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування (п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, відсутності такого вузла за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами (ч. 2 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

Пунктом 2 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22.11.2018 № 315 (далі - Методика № 315), визначено, що:

- загальнобудинкові потреби на опалення - витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення;

- обсяг теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) - втрати теплової енергії у трубопроводах та в обладнанні внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (далі - ГВП), у т.ч. в індивідуальному тепловому пункті.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Методики №315 загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії розподіляється на загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі / будинку та загальний обсяг теплової енергії, спожитої у будівлі / будинку на гаряче водопостачання.

Згідно з п. 2 розділу ІІ Методики № 315 загальний обсяг спожитої у будівлі / будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення, у відповідності до передбаченої цим пунктом формули. Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення здійснюється відповідно до розділів III, IV цієї методики.

Загальний обсяг спожитої гарячої води у будівлі / будинку включає, зокрема, обсяг гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби, обсяг витоку гарячої води із внутрішньобудинкових мереж ГВП, який стався з вини особи, яку встановлено, обсяг небалансу споживання гарячої води, що є різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, усі приміщення якої оснащені вузлами розподільного обліку. Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої у будівлі/будинку гарячої води здійснюється відповідно до розділу IX цієї методики (п. 3 розділу ІІ Методики №315).

Пунктами 4-6 розділу ІІІ Методики № 315 встановлено правила розподілу теплової енергії в межах будинку / будівлі в залежності від наявності або відсутності приладів розподільного обліку теплової енергії.

Згідно з п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 7.2.43 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 14.02.2007 №71 (далі - ПТЕ), передбачено, що облік відпускання і використання теплової енергії має здійснюватися у вузлі обліку теплової енергії, організованому на межі розділу теплових мереж між теплопостачальною організацією та споживачем. У разі організації вузла обліку не на межі розділу теплових мереж розрахунок за теплову енергію здійснюється з урахуванням втрат на ділянці мережі від межі розділу до місця установки розрахункових приладів.

Отже, загальний обсяг спожитої в будинку теплової енергії, визначений за показаннями вузла комерційного обліку або за нормою споживання, включає обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення будинку (втрати теплової енергії у внутрішньобудинкових мережах опалення будинку), втрати теплової енергії у трубопроводах та в обладнанні внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та розподіляється між споживачами (співвласниками) будівлі / будинку відповідно до Методики №315.

Відповідно, втрати теплової енергії у внутрішньобудинкових мережах кваліфікуються як частина загального обсягу спожитої теплової енергії та гарячої води, розподіляються Товариством між споживачами комунальних послуг, не включаються до обсягу втрат тепла, які сталися під час транспортування теплової енергії тепловими мережами Підприємства, та не потребують окремого розрахунку.

За таких обставин, листами від 13.09.2022 №09/1583 та від 15.11.2022 №7/2016 Товариство надало Підприємству необхідні вихідні дані для розрахунку втрат теплової енергії в теплових мережах Підприємства. У свою чергу, розрахунок обсягу втрат теплової енергії в теплових мережах відповідача був здійснений самим Підприємством, включений до його річних планів ліцензованої діяльності та до розрахунку тарифу на транспортування теплової енергії.

Доказів на спростування зазначеного до матеріалів справи не надано.

Щодо вимог про стягнення розрахункових втрат теплової енергії.

Згідно з підп. 15 п. 5 Порядку №869 розрахункові втрати теплової енергії в теплових мережах - це обсяг теплової енергії, що втрачається під час її транспортування тепловими мережами внаслідок витоку та охолодження теплоносія у тепловій мережі, який розраховується на планований режим роботи за проектними показниками та паспортами технічно справної теплової мережі відповідно до міжгалузевих, галузевих методик, інших нормативних документів з нормування витрат та втрат ресурсів, зокрема Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні (КТМ 204 України 244-94) і визначається у гігакалоріях та відсотках обсягу надходження теплової енергії до теплової мережі.

На підставі підп. 15 п. 5 Порядку №869, абзацу першого п. 3.2 Методики визначення витрат та втрат паливно-енергетичних ресурсів для врахування в тарифах на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженої Постановою НКРЕКП від 20.09.2022 № 1188, пп. 3.1.1, 3.1.2 розділу 3 КТМ 204 України 244-94, ст. 7 Закону №2633-IV місцевий суд вірно встановив, що розрахункові втрати теплової енергії відбуваються внаслідок витоку та охолодження теплоносія і можуть не залежати від дій чи бездіяльності теплотранспортуючої організації (Підприємства).

З урахуванням п. 40 Порядку №869 та п. 3.2.10 договору компенсація розрахункових втрат теплової енергії позивача в теплових мережах відповідача здійснюється на підставі договору, а виникнення розрахункових втрат теплової енергії в теплових мережах не є наслідком вчинення правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ст. 610, 611, 623 ЦК України, ст. 216, 217 ГК України стягнення завданих збитків є мірою цивільно-правової відповідальності.

Оскільки розрахункові втрати теплової енергії в теплових мережах визначаються для технічно справних теплових мереж, а їх виникнення не є результатом протиправних дій (бездіяльності) відповідача, компенсація таких втрат здійснюється відповідно до умов договору та не є мірою цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до вимог про стягнення розрахункових втрат не підлягає застосуванню положення п. 5.1.2 договору про звільнення Підприємства від відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Згідно з ч. 3 ст. 220 ЦК України боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов`язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов`язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов`язання перед кредитором. У разі якщо кредитор не виконав дій, зазначених у частині першій цієї статті, за погодженням сторін допускається відстрочення виконання на строк прострочення кредитора (ч. 1, 3 ст. 221 ЦК України).

Пунктом 40 Порядку №869 визначено, що компенсація витрат, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах, здійснюється згідно з договором між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.

Разом з тим, у сторін договору виникли зустрічні вимоги: у Підприємства до Товариства - вимога щодо оплати послуг з транспортування теплової енергії, а у Товариства до Підприємства - вимоги щодо компенсації втрат теплової енергії в теплових мережах.

Відповідно до абз. 2 п. 38 Порядку №869 розрахунок тарифів на транспортування теплової енергії проводиться шляхом ділення суми планованих річних витрат, що включаються до повної собівартості, витрат на відшкодування втрат та річного планованого прибутку від ліцензованої діяльності з транспортування теплової енергії на суму планованих річних обсягів реалізації теплової енергії споживачам та корисного відпуску з власних мереж теплової енергії інших ліцензіатів.

Отже, розрахункові втрати теплової енергії Товариства під час її транспортування тепловими мережами Підприємства включені до тарифу Підприємства на транспортування теплової енергії, фактично сплачуються як споживачами зони постачання Товариства, так і споживачами зони постачання Підприємства на підставі п. 38 Порядку №869.

При цьому з річних планів виробництва, транспортування та постачання відповідачем теплової енергії / надання послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води з 01.10.2020 по 30.09.2021 включно, з 01.10.2021 по 30.09.2022 включно, з 01.10.2022 по 30.09.2023, також річним планом відповідача на опалювальний сезон 2023-2024 рік (з 01.10.2023 по 30.09.2024 включно) вбачається, що обсяг фактично протранспортованої теплової енергії споживачам в зоні теплопостачання позивача не перевищує 10% загального обсягу теплової енергії, яка транспортувалася тепловими мережами Підприємства у спірному періоді.

Отже, доводи Підприємства про те, що обов`язок компенсувати втрати теплової енергії обумовлений виключно виконанням обов`язку Товариства щодо оплати послуг з транспортування теплової енергії не знайшов свого підтвердження.

Статтею 601 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Докази на підтвердження неможливості виконання зобов`язання Підприємства з оплати компенсації розрахункових втрат теплової енергії, зокрема, шляхом припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог у матеріалах справи відсутні.

Відповідно, зобов`язання Підприємства щодо компенсації втрат теплової енергії не є відстроченим або припиненим, та має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. ст. 526, 525 ЦК України, ст. 193 ГК України).

Згідно з абзацом другим пункту 40 Порядку №869 виробнику теплової енергії компенсуються витрати, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах (з урахуванням понаднормативних втрат).

За змістом п. 39 Порядку №869 сума витрат на покриття втрат теплової енергії в теплових мережах (у тому числі понаднормативних втрат) визначається виходячи з розрахованої згідно з цим Порядком вартості виробництва теплової енергії, що транспортується.

Згідно з підп. 21 п. 5 Порядку №869 вартістю виробництва теплової енергії як грошовим виразом планованих економічно обґрунтованих витрат, витрат на відшкодування втрат та планованого прибутку є тариф на виробництво теплової енергії.

Підп. 4 п. 4.2 глави 4 Постанови НКРЕКП №1174 від 25.06.2019 «Про затвердження Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання» свідчить, що аналогічний підхід застосовується НКРЕКП - витрати на компенсацію втрат у теплових мережах ліцензіата при транспортуванні теплової енергії інших суб`єктів господарювання плануються ліцензіатом відповідно до планованого обсягу розрахункових втрат теплової енергії в теплових мережах, передбаченого річним планом її транспортування, і тарифів на виробництво теплової енергії, встановлених органом, уповноваженим встановлювати такі тарифи, суб`єктів господарювання, теплова енергія яких транспортується мережами ліцензіата.

Підприємство у встановленому законом порядку не спростувало застосований позивачем розрахунок суми компенсації розрахункових втрат теплової енергії в теплових мережах.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що для розрахунку суми компенсації втрат теплової енергії Товариства підлягає застосуванню тариф на виробництво теплової енергії, встановлений НКРЕКП позивачу на відповідний період для кожної категорії споживачів, помножений на обсяг розрахункових втрат у відповідному місяці.

Товариство заявило до стягнення з Підприємства вартість розрахункових (нормативних) втрат теплової енергії за період з 01.12.2020 по 31.03.2023.

Суд встановив, що Товариство зверталося до Підприємства з вимогою від 28.02.2023 № 11/5-18-483 про здійснення протягом 7 календарних днів з дати отримання даної вимоги, оплати компенсації розрахункових витрат теплової енергії для покриття втрат теплової енергії у теплових мережах Підприємства при її транспортуванні за період з грудня 2020 року по грудень 2022 року у розмірі 301 008 373,29 грн.

Зазначену вимогу Підприємство отримало 03.03.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та не заперечується Підприємством.

Отже, останнім днем виконання відповідачем зобов`язання з оплати суми компенсації витрат теплової енергії для відшкодування втрат за період з грудня 2020 року по грудень 2022 року було 10.03.2023, строк виконання зобов`язання настав.

Матеріали справи щодо суми компенсації витрат теплової енергії для покриття розрахункових втрат за січень 2023 року, лютий 2023 року та березень 2023 року свідчать, що Товариство надсилало Підприємству рахунки на оплату від 16.02.2023 №26 (отримано відповідачем 21.02.2023), від 28.02.2023 №37 (отримано відповідачем 20.03.2023), від 31.03.2023 №122 (отримано відповідачем 24.04.2023).

Отже, станом на момент розгляду цієї справи строк виконання Підприємством зобов`язань в частині оплати компенсації витрат з відшкодування розрахункових втрат теплової енергії за період з 01.12.2020 по 31.03.2023 є таким, що настав.

Підприємство у матеріали справи докази повної оплати вартості нормативних (розрахункових) втрат не надало, а тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги Товариства про стягнення з Підприємства 397 920 676,22 грн компенсації витрат теплової енергії для покриття нормативних втрат при її транспортуванні є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Товариство заявило до стягнення з Підприємства 4 854 607,52 грн 3% річних та 11 039 766,46 грн інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані Товариством та здійснені судом першої інстанції розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що ці розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними, а тому вимоги Товариства в цій частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення збитків.

За визначенням п. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Збитки як правова категорія включають в себе упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Такі висновки наведено у постановах Верховного Суду 02.04.2025 у справі №910/15170/23, від 26.03.2024 у справі №910/11956/20, від 15.02.2024 у справі №910/4777/21, від 09.08.2022 у справі №902/1038/21, від 07.06.2022 у справі № 910/15998/20, від 24.11.2021 у справі №161/14197/20, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20 тощо).

У постанові від 30.06.2025 у справі №904/1143/21(904/5094/22) Верховний Суд виснував:

« 6.6. Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

При цьому, неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора/позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а могли б бути ним реально отримані при належному виконанні зобов`язання і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона (або особа в інтересах якої звертається заявник, що має місце у спірних правовідносинах, виходячи зі змісту пункту 12 частини першої ст. 20 та ст. 54 ГПК України) мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.

У цих висновках Суд звертається до сталої правової позиції в питанні критеріїв та підстав для стягнення упущеної вигоди, що неодноразово та послідовно викладалась, зокрема Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, а також Верховним Судом, зокрема в постановах: від 13.12.2018 у справі № 923/700/17, від 11.11.2019 у справі № 904/7601/17, від 12.11.2019 у справі № 910/9278/18, від 12.08.2020 у справі № 910/15883/14, від 27.08.2019 у справі № 910/9095/18, від 26.02.2020 у справі № 914/263/19, від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18 від 07.11.2023 у справі № 922/3928/20».

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (висновки Верховного Суду у постанові від 10.12.2018 у справі №902/320/17).

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Ураховуючи приписи ст. 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

А отже, на підтвердження заявлених ним до Підприємства вимог Товариство має довести наявність усіх зазначених вище складових цивільного правопорушення.

Акти про надання послуг з транспортування теплової енергії та річних планів свідчать, що фактичний обсяг втрат теплової енергії позивача під час її транспортування тепловими мережами відповідача протягом спірного періоду перевищив обсяг розрахункових втрат.

За визначенням підп. 14 п. 5 Порядку №869 понаднормативні втрати - різниця між фактичними та розрахунковими втратами теплової енергії в теплових мережах.

Згідно з п. 12 Порядку №869 з метою стимулювання здійснення заходів щодо зменшення фактичних втрат теплової енергії у процесі її транспортування тепловими мережами у тарифах на транспортування теплової енергії на визначений період можуть бути враховані понаднормативні втрати, обсяг яких не перевищує 10 відсоткових пунктів розрахункових втрат теплової енергії в теплових мережах.

Включення до складу тарифів на транспортування теплової енергії понаднормативних втрат здійснюється уповноваженим органом за умови передбачення ліцензіатом у інвестиційній програмі заходів, пов`язаних із зниженням фактичних втрат теплової енергії в теплових мережах, на суму, що еквівалентна вартості понаднормативних втрат.

Заходи щодо зменшення відповідних втрат теплової енергії у мережах здійснюються за рахунок складової частини прибутку, що передбачається для здійснення необхідних інвестицій для провадження ліцензованої діяльності.

Можливість включення понаднормативних втрат до тарифу на транспортування теплової енергії передбачена також п. 39 Порядку №869.

Надані відповідачем у матеріали справи разом із заявами про встановлення тарифів, структури затверджених тарифів та лист Департаменту економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації (КМДА) від 12.04.2023 № 050/21-1467 свідчать, що понаднормативні втрати не були включені до тарифів відповідача на транспортування теплової енергії, які застосовувалися протягом спірного періоду.

Отже, позивачу завдано збитків в розмірі вартості понаднормативних втрат теплової енергії.

Відповідно до ст. 1 Закону №2633-IV теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Товариство заявило вимогу про стягнення збитків, які полягають у втраті виробленої ним товарної продукції (понаднормативні втрати) і, відповідно, у зменшенні його майна.

Доводи підприємства щодо правової природи втрат теплової енергії як упущеної вигоди не знайшли свого підтвердження.

Крім того, відповідно до погоджених сторонами умов договору, відповідач взяв на себе зобов`язання протранспортувати споживачам позивача теплову енергію, вироблену позивачем, та не допускати понаднормативних втрат.

Наведеним спростовуються доводи Підприємства про обов`язок Товариства довести реальну можливість реалізації споживачам надлишків теплової енергії у випадку недопущення втрат при її транспортуванні.

Згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2 ст. 218 ГК України).

У п. 5.1 договору сторони визначили, що підприємство (відповідач) зобов`язане відшкодувати товариству (позивачу) завдані збитки у зв`язку з неналежним виконанням умов договору за наявності вини підприємства.

Відповідно до підп. 5.1.2 договору відшкодування збитків підприємством не здійснюється у випадках, якщо такі збитки спричинені:

- простроченням здійснення оплати у строки, передбачені цим договором;

- неналежним виконанням товариством своїх обов`язків за договором, невиконанням або неналежним виконанням товариством законів України, нормативно-правових актів та інших положень, порядків та правил, обов`язкових до виконання товариством при здійсненні ним своєї діяльності.

Умовами застосування п. 5.1.2 договору щодо звільнення відповідача від відповідальності є протиправна поведінка позивача та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) позивача та спричиненими відповідачем збитками.

Відповідно до підп. 2 п. 1 глави 4 ліцензійних умов, Підприємство як теплотранспртуюча організація повинно здійснювати ліцензовану діяльність за наявності технічної та ремонтної бази, необхідної для надійної експлуатації теплових мереж і теплових пунктів та проведення планово-попереджувальних ремонтів, або відповідних договорів на виконання ремонтних робіт та надання послуг з обслуговування теплових мереж.

Підпункт 2 п. 1 глави 4 ліцензійних умов передбачає, що відповідач повинен провадити ліцензовану діяльність відповідно до технічної документації схем теплових мереж ліцензіата з визначеними параметрами теплоносія в місцях надходження теплової енергії до теплової мережі і теплових пунктів та її відпуску з теплової мережі і теплових пунктів ліцензіата, а також на теплових вводах споживачів.

Згідно з підп. 5.2.7 п. 5.1 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України №71 від 04.02.2007 (ПТЕ), керівники суб`єктів господарювання, особи, відповідальні за загальний стан теплового господарства та технічний стан і безпечну експлуатацію теплових установок і мереж, повинні забезпечити справний стан теплових установок і мереж, іншого устаткування, яке належить до теплового господарства суб`єкта господарювання, експлуатацію та обслуговування теплових установок і мереж відповідно до вимог цих Правил, вимог нормативно-правових актів з охорони праці, промислової безпеки, користування тепловою енергією та пожежної та техногенної безпеки, інших нормативних документів.

Підпункт 5.7.1 п. 5.7 ПТЕ також передбачає, що на кожному суб`єкті господарювання розробляється і впроваджується система технічного обслуговування та ремонтів, яка має запобіжний характер. У процесі експлуатації теплових мереж необхідно підтримувати у справному стані все устаткування, будівельні та інші конструкції, здійснюючи їх своєчасний огляд і профілактичний ремонт (п. 6.3.72 розділу 6.3 ПТЕ). Підпунктом 6.3.76 п. 6.3 ПТЕ передбачена норма середньорічного витоку теплоносія з водяних теплових мереж, який не повинен перевищувати 0,25% на годину від середньорічного обсягу води в тепловій мережі і приєднаних до неї системах теплоспоживання незалежно від схеми їхнього приєднання (за винятком систем гарячого водопостачання, приєднаних через водопідігрівники).

Відповідно до підп. 3.2.7, 3.2.8 договору Підприємство зобов`язується при експлуатації теплових мереж, якими транспортується теплова енергія Товариства та які перебувають в господарському віданні Підприємства, безумовно виконувати вимоги ПТЕ, зокрема, але не виключно, в частині дотримання норм витоків теплоносія та втрат теплової енергії, ліквідовувати аварії, аварійні пошкодження, виконувати ремонтні роботи у Порядку та в строки, передбачені ПТЕ.

Отже, обов`язок відповідача утримувати мережі в технічно справному стані та дотримуватися норм витоків, передбачений чинним законодавством та договором, є безумовним і не поставлений в залежність від дій чи бездіяльності позивача.

Місцевий суд також надав належну оцінку звітам Підприємства про управління за 2019 рік та за 2020 рік, якими підтверджуються високі понаднормативні втрати, спричинені незадовільним станом теплових мереж, а також повідомленням відповідача на власному Інтернет-сайті від 30.05.2019, від 16.06.2020 щодо щорічного витрачання відповідачем сотень мільйонів гривень на ремонт та модернізацію теплових мереж, що не призвело до покращення їх стану.

Тобто, незадовільний стан теплових мереж та допущення понаднормативних втрат відповідачем мали місце до прострочення Товариством обов`язку щодо оплати послуг з транспортування теплової енергії на користь Підприємства.

Згідно з розміщеною на власному інтернет-сайті Підприємства інформацією причиною високих понаднормативних втрат є вичерпання тепловими мережами свого нормативного терміну експлуатації та потреба їх заміни. Зазначене спростовує доводи відповідача про те, що причиною виникнення понаднормативних втрат є неможливість ремонту теплових мереж через прострочення позивачем оплати послуг за транспортування теплової енергії, частка теплової енергії якого у загальному обсягу протранспортованої відповідачем теплової енергії не перевищує 10%.

Отже, суд встановив порушення Підприємством безумовного обов`язку при експлуатації теплових мереж, якими транспортується теплова енергія товариства та які перебувають в господарському віданні підприємства, безумовно виконувати вимоги ПТЕ, зокрема, але не виключно, в частині дотримання норм витоків теплоносія та втрат теплової енергії (п. 3.2.7 договору), що призвело до виникнення понаднормативних втрат теплової енергії та завдання збитків позивачу.

Відповідач також не надав доказів вжиття ним усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, що виключає звільнення його від відповідальності.

Суд встановив, що обсяг понаднормативних втрат як різниці між фактичними та розрахунковими втратами теплової енергії в теплових мережах, розрахований позивачем на підставі актів про надання послуг з транспортування теплової енергії, які складені відповідачем, становить 123 026 Гкал за період з 01.12.2020 по 31.03.2023.

За таких підстав колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення збитків та їх розміру.

Колегія суддів відзначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів Підприємства щодо втрат теплової енергії позивача в безхазяйних теплових мережах, їх переліку, щодо підстав використання таких мереж відповідачем, щодо розрахунку втрат теплової енергії в теплових мережах третіх осіб та безхазяйних мережах, щодо правових підстав для включення втрат теплової енергії в таких мережах (за їх наявності) до розрахунку тарифу на транспортування теплової енергії Підприємства. Апелянт також не надав власних розрахунків обсягів втрат теплової енергії позивача, що підлягають компенсації (відшкодуванню), та визначення суми такої компенсації (відшкодування), так само як і доказів, які свідчили би про наявність обставин, що звільняли би Підприємство від обов`язку компенсувати (відшкодувати) позивачу вартість втраченої теплової енергії.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає вимоги Товариства до Підприємства обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю, висновку про що правомірно дійшов суд першої інстанції і доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

26.02.2025 позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив ухвалити додаткове рішення у справі № 910/12875/23 про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 190 000,00 грн.

З наданих Товариством у матеріали справи доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу встановлено таке.

06.01.2022 Товариство (замовник) уклало з Адвокатським об`єднанням "Оптімалекс" (адвокатське об`єднання, виконавець) договір про надання правової допомоги №06/01-01/ЄР (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги з юридичного консультування та юридичного представництва (адвокатські послуги) (код за ДК 021:2015 - 79110000-8) в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язується оплатити такі послуги у порядку та строки, обумовлені сторонами у цьому договорі.

Згідно з п. 2.1 договору виконавець на підставі звернення замовника приймає на себе зобов`язання з надання наступних послуг: 2.1.1) надання правової інформації, роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичної особи; 2.1.2) надання консультацій щодо дотримання вимог трудового законодавства, чинного законодавства про охорону праці на підприємстві; 2.1.3) підготовка рекомендацій з питань додержання вимог чинного законодавства в частині дотримання належних умов праці на товаристві, охорони праці, пожежної безпеки; 2.1.4) правовий аналіз та оцінка угод/правочинів, укладених/вчинених замовником, повноти наявних первинних документів у господарських відносинах; 2.1.5) юридична оцінка первинної документації за операціями замовника у взаємовідносинах з іншими суб`єктами господарювання при наявності ризиків виникнення спорів, надання консультацій щодо перспектив судового врегулювання таких спорів; 2.1.6) надання попередніх консультацій щодо характеру спірних правовідносин підприємства з контрагентами; 2.1.7) надання рекомендацій, перевірка документів та підготовка проектів для укладення договорів, що стосуються господарської діяльності замовника; 2.1.8) здійснення правової експертизи документів від правоохоронних, контролюючих та судових органів, надання фахових пропозицій щодо реагування на них, підготовка проектів відповідей, контроль за строками виконання та подальший моніторинг їх розгляду; 2.1.9) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 2.1.10) представництво інтересів у судах під час здійснення цивільного, господарського та адміністративного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 2.1.11) представництво інтересів в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2.1.12) надання інших правових послуг у межах чинного законодавства.

Вартість наданих за цим договором послуг визначається за фактом їх надання на підставі актів приймання-передачі наданих послуг або вказується в окремих додаткових угодах (п. 5.1 договору).

01.08.2023 сторони підписали Протокол узгодження вартості послуг, які надаються за договором, у п. 1 якого досягли згоди, що вартість послуг професійної правничої допомоги, які надаються виконавцем замовнику зі супроводження справи за позовом до Підприємства про стягнення 574 143 561,80 грн, з яких: 397 920 676,22 грн - компенсація витрат теплової енергії для покриття нормативних втрат при її транспортуванні; 4 854 607,52 грн. - 3% річних; 11 039 766,46 грн - інфляційні втрати; 160 328 511,60 грн - збитки, у Господарському суду міста Києва не буде перевищувати 200 000,00 гривень.

У п. 2 Протоколу сторони зазначили, що при встановленні розміру вартості послуг на рівні: почасова вартість 1 години (ставка) за надання правової інформації, складання процесуальних та інших документів правового характеру тощо - 4 000,00 грн та вартість представництва у судовому засіданні - 4000,00 грн за одне засідання (незалежно від тривалості судового засідання та кількості представників, які беруть участь у судовому засіданні); при визначенні розміру вартості послуг враховувались складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвокатів (фахівців), сума заявлених до замовника позовних вимог, фінансовий стан останнього.

21.02.2025 сторони підписали акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) за договором, згідно з яким виконавець (адвокатське об`єднання) надало такі послуги:

правовий аналіз документів, наданих замовником, виготовлення позовної заяви - 16 год;

виготовлення заяви про усунення недоліків - 0,5 год;

клопотання продовження строку на подачу відповіді на відзив - 1 год;

відповідь на відзив - 6 год;

заперечення на висновок експертів - 4 год;

заперечення на клопотання про зупинення - 1 год;

додаткові пояснення - 1 год;

додаткові пояснення - 4 год;

представництво інтересів замовника у Господарському суді м. Києва (участь у судових засіданнях 04.10.2023, 22.11.2023, 29.05.2024, 26.06.2024, 17.07.2024, 07.08.2024, 18.09.2024, 25.09.2024, 23.10.2024, 06.11.2024, 20.11.2024, 18.12.2024, 22.01.2025, 11.02.2025, 20.02.2025).

Загальна вартість послуг з правничої допомоги за період з 01.08.2023 по 20.02.2025 складає 190 000,00 грн.

12.03.2025 Підприємство подало клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, у якій просило зменшити розмір заявлених позивачем витрат до 1 000,00 грн з огляду на його неспівмірність зі складністю справи, витраченим часом та обсягом виконаних адвокатом робіт.

У поданому клопотанні Підприємство зазначило про необґрунтованість і недоведеність заявлених позивачем до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідно до дійсних обставин справи, наявних доказів та вимог чинного законодавства, однак аргументи Підприємства було безпідставно проігноровано судом. Відповідач вважає, що позивач не довів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу саме адвокатів Адвокатського об`єднання «Оптімалекс», з яким укладено договір про надання правової допомоги, оскільки всі подані позивачем заяви по суті справи та всі інші процесуальні документи підписані адвокатами, які не мають жодного правового зв`язку з Адвокатським об`єднанням «Оптімалекс», а саме адвокатами Годованець Л.Ю. та Воробцовим Р.С., і наявні у матеріалах справи довіреності видані цим адвокатам безпосередньо позивачем - Товариством, а не Адвокатським об`єднанням «Оптімалекс». Крім того, позивач подав докази понесення витрат на професійну правничу допомогу з порушенням процесуального строку на їх подання і жодним чином не обґрунтував наявність будь-яких причин неможливості їх подання до закінчення судових дебатів у справі (тобто до 20.02.2025).

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

А отже, згідно із зазначеною нормою гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так. у разі фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом у наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість (однієї) години роботи того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але у розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору і привели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

А тому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

За положенням ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пункт 1 ч. 3 цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема в абз. 2 підп. 4.1 п. 4 Рішення від 02.11.2004 №15-рп/2004 він наголосив на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Так, ч. 3 ст. 126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що ч. 3 ст. 126 ГПК України не визначає конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Окрім цього у визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Дослідивши надані заявником докази понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що розмір заявлених витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 190 000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції з цього приводу обґрунтовано зазначив, що з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п. 2 ч. 5 ст. 129 ГПК України).

Місцевий суд обґрунтовано виснував, що є безпідставним відшкодування відповідачем наданої послуги у вигляді виготовлення заяви про усунення недоліків, оскільки наслідки неналежного оформлення та подання позовної заяви не можуть обтяжувати відповідача у фінансовому аспекті.

Виходячи з критеріїв складності справи, ціни позову, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат в даній справі та необхідність покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000, 00 грн.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів відзначає, що аналогічні доводи Підприємство наводило і у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, поданому відповідачем до суду першої інстанції.

Щодо доводів скаржника про подачу Товариством доказів понесення ним витрат на правничу допомогу з порушенням встановленого строку на їх подання колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.02.2024 у cправі №910/9714/22 виснував таке:

6.22. Частиною восьмою статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

6.21. Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що обов`язку суду щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу передує подання стороною відповідної заяви.

6.22. Водночас докази на підтвердження розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу можуть бути подані у такому порядку: 1) докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі; 2) або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву.

6.23. Наведені вище положення ГПК у сукупності дають підстави дійти висновку про те, що сторона спору має обов`язок заявити про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та подати докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Такий обов`язок сторони чітко визначено у статтях 124, 126, 221 ГПК України.

6.24. Разом з тим процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21 та від 19.01.2024 у справі №910/2053/20.

6.25. Водночас положення частини восьмої статті 129 ГПК України підлягають застосуванню судом під час дослідження обставин стосовно дотримання стороною порядку та строків подання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, і у разі дотримання стороною цих вимог, суд здійснює розподіл судових витрат. У разі недотримання стороною порядку та строків на подання таких доказів суд залишає таку заяву без розгляду.

Отже, подання Товариством доказів (апелянт зазначає про документи, датовані до закінчення судових дебатів по справі) після ухвалення судом рішення у справі не є порушенням процесуального закону, як це вважає Підприємство.

Щодо доводів Підприємства про недоведеність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу саме адвокатів Адвокатського об`єднання «Оптімалекс», з яким укладено договір про надання правової допомоги, оскільки всі подані позивачем заяви по суті справи (у розумінні ст. 161 ГПК України) та всі інші процесуальні документи підписано адвокатами, які не мають жодного правового зв`язку з Адвокатським об`єднанням «Оптімалекс», а саме адвокатами Годованець Л.Ю. та Воробцовим Р.С. на підставі довіреностей, виданих Товариством, а не Адвокатським об`єднанням «Оптімалекс», колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Частиною 3 ст. 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 66 ГПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом відповідно до вимог закону) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Отже, надання Товариством довіреності представнику на представництво його інтересів не суперечить приписам ГПК України, ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та відповідає їх вимогам.

Наведеним спростовуються відповідні доводи Підприємства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційні скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 у справі №910/12875/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 у справі №910/12875/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційних скарг, покласти на скаржника.

4. Справу №910/12875/23 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.08.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова