ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/428/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу

за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури (33000, м. Рівне, вул. Гарна, 29, код ЄДРПОУ ) в інтересах держави

в особі Рівненської міської ради (33028, вул. Соборна, 12А, м. Рівне, )

до Фізичної особи-підприємця Пластунова Дмитра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 259 348 грн 17 коп.

у судове засідання з`явилися:

- від прокуратури: Немкович Ігор Іванович;

- від позивача: Кунаш Тетяна Володимирівна;

- відповідач: Пластунов Дмитро Миколайович;

- від відповідача: Собчук Микола Володимирович

ВСТАНОВИВ:

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результати їх розгляду.

14 травня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області надійшов позов керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до Фізичної особи-підприємця Пластунова Дмитра Миколайовича про стягнення 259 348 грн 17 коп.

Ухвалою від 19.05.2025 (з урахуванням ухвали від 01.07.2025 про виправлення описки) прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/428/25. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 17.06.2025. Визначено відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 10 днів з дня вручення даної ухвали. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

13 червня 2025 року від відповідача надійшов відзив.

У судовому засіданні 17.06.2025, суд протокольною ухвалою оголосив перерву з розгляду справи по суті на 17.07.2025.

У судовому засіданні 17.07.2025, суд протокольною ухвалою оголосив перерву з розгляду справи по суті на 22.07.2025.

22 липня 2025 року у судове засідання з`явилися прокурор, представник позивача, відповідач та його представник, котрі наполягали на своїх правових позиціях.

Стислий виклад позиції прокуратури, викладеної у позовній заяві

В обґрунтування позовних вимог прокуратура вказує, що Пластунов Дмитро Миколайович є замовником будівництва і забудовником об`єкту «Нове будівництво зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_2» у місті Рівне. Повідомлення про початок виконання будівельних робіт зареєстровано 30.07.2020. Будівництво розпочато у листопаді 2020. 17.02.2021 Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано декларацію про готовність вказаного до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1).

В той же час для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" було впроваджено обов`язок сплати пайової участі замовника будівництва. Пайова участь - це кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.

При цьому абз. 3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX передбачено, що замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

З урахуванням викладеного у Пластунова Дмитра Миколайовича виник обов`язок упродовж 10 днів з 30.07.2020 звернутись до Рівненської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Однак Пластунов Дмитро Миколайович із такою заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва до Рівненської міської ради не звертався. Відповідно у зв`язку із несплатою забудовником коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними, і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. Замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Розмір пайової участі для житлових будинків становить 2 % вартості будівництва, яка обчислюється за опосередкованою вартістю житла. На дату введення об`єкта в експлуатацію (17.02.2021) вартість 1 кв.м у Рівненській області становила 12 996 грн. Загальна площа будинку - 997,8 кв.м.

Відтак розмір пайової участі, який на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягає стягненню до місцевого бюджету Рівненської міської територіальної громади складає 259 348,17 грн (997,8 * 12 996 * 2 %).

Стислий виклад позиції відповідача, викладеної у відзиві.

У відзиві відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Належним відповідачем у даній справі повинен бути фізична особа Пластунов Дмитро Миколайович , а не Фізична особа-підприємець Пластунов Дмитро Миколайович, позаяк повідомлення про початок будівництва та декларація про готовність до експлуатації об`єкта підписані фізично особою, інвестиційні договори укладені також фізичною особою Пластуновим Дмитром Миколайовичем . При цьому якби прокуратурою було правильно визначено належного відповідача, то даний спір мав би розглядатися в порядку цивільного судочинства в Рівненському міському суді Рівненської області.

Правові підстави для представництва прокуратурою інтересів Рівненської міської ради відсутні. Крім цього, пред`явивши даний позов, прокуратура протиправно підміняє фіскальний орган, який є Державна податкова служба України та її структурні підрозділи на місцях.

У пункті 22 Декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва зазначено, що чинним законодавством у 2021 році визначення розміру та сплати пайової участі до відповідного бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту не передбачено. Так, пунктом 13 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (Закон № 132-ІХ) від 20.09.2019 у Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" було виключено статтю 40 (даний пункт 13 набув чинності з 01.01.2020). Додаток № 1 до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" не містить обов`язку сплати у 2021 році замовниками будівництва коштів на пайову участь згідно з Законом № 132-ІХ.

Ані положення ч.ч. 1 і 3 ст. 15 БК України, ані положення ч.ч. 2 і 3 ст. 29 БК України, ні положення ст. ст. 64, 67, 69-1, 71 БК України, ні положення п.п. 17, 17-1, 17-2 розділу VІ Прикінцевих і перехідних положень БК України - не містять обов`язку замовників будівництва сплачувати місцевим бюджетам кошти на пайову участь згідно з Законом № 132-ІХ.

Факт реєстрації 17.02.2021 Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) підтверджує відсутність правових підстав для визначення і сплати відповідачем у 2021 році до бюджету Рівненської міської територіальної громади коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі).

Стислий виклад позиції прокуратури, викладеної у відповіді на відзив.

Прокуратура вказує, що ФОП Пластунов Д.М., зареєстрований як підприємець з 28.11.2018, здійснив будівництво зблокованого житлового будинку з метою отримання майнової вигоди шляхом передачі квартир інвесторам. Вказане будівництво супроводжувалося укладенням інвестиційних договорів, що свідчить про здійснення підприємницької діяльності. Отже, Пластунов діяв не як фізична особа, а як суб`єкт господарювання. Тому спір має господарсько-правовий характер і підлягає розгляду в господарському суді, а належним відповідачем у даному спорі є ФОП Пластунов Д.М.

Прокурор має право представляти інтереси держави в суді відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо відповідний орган влади (зокрема місцева рада) не захищає їх або робить це неналежним чином. Прокуратура у встановленому порядку повідомила Рівненську міську раду про виявлені порушення (зокрема невиконання відповідачем обов`язку сплати пайової участі), але рада не вжила заходів реагування. Така бездіяльність підтверджує необхідність втручання прокурора для захисту інтересів держави. Твердження відповідача про те, що прокурором не зазначено підстави невиконання або неналежного виконання позивачем своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави, причин, які перешкоджали захисту інтересів держави належними суб`єктами є безпідставним.

Обов`язок сплати пайової участі виникає не з моменту введення об`єкта в експлуатацію у 2021 році, а з моменту початку будівництва, що у справі припадає на 2020 рік, коли зазначені норми були чинними та застосовними. Відповідно до положень «Прикінцевих і перехідних положень» Закону №132-ІХ та судової практики Верховного Суду, замовник будівництва, який розпочав роботи у 2020 році, зобов`язаний був своєчасно звернутися до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі та сплатити її до прийняття об`єкта в експлуатацію. Виключення статті 40 та відсутність обов`язку у 2021 році не звільняють відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, який виник раніше. Закон не має зворотної сили, і відповідно до ст. 5 ЦК України, нові норми не можуть скасовувати цивільну відповідальність за порушення, що сталися раніше.

Таким чином, відсутність правового обов`язку сплати пайової участі саме у 2021 році не звільняє відповідача від обов`язку сплатити кошти за період будівництва з 2020 року і до введення об`єкта в експлуатацію. Відповідно, право органу місцевого самоврядування на стягнення пайової участі залишається чинним, а невиконання цього обов`язку є підставою для пред`явлення позову про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до Бюджетного кодексу України, місцеві бюджети є частиною бюджетної системи країни, а кошти пайової участі у розвиток інфраструктури належать до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів. Бюджет розвитку спрямований на реалізацію програм соціально-економічного розвитку та зміцнення матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування. Отже, стягнення пайової участі є законним інтересом територіальної громади і держави, пов`язаним із необхідністю накопичення бюджетних коштів для забезпечення функціонування органів місцевої влади.

Реєстрація декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1) здійснюється Управлінням ДАБК Рівненської міської ради відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та постанови КМУ № 461 без вимоги додаткових документів. Закон та підзаконні акти не передбачають, що Управління ДАБК має повноваження контролювати або перевіряти сплату пайової участі. Управління ДАБК є юридичною особою публічного права і здійснює лише прийняття об`єктів в експлуатацію - реєстрацію декларацій, видачу сертифікатів, повернення декларацій на доопрацювання. Контроль за сплатою пайової участі не входить до компетенції цього органу. Тому факт реєстрації декларації про готовність до експлуатації не звільняє ФОП Пластунова Д.М. від обов`язку своєчасно перерахувати пайову участь у розвиток інфраструктури до бюджету Рівненської міської громади. Цей обов`язок є окремим і не залежить від прийняття об`єкта в експлуатацію.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив наступне.

Наказом управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради № 88/М від 19.06.2020 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_2» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:020:0507.

30 липня 2020 року Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт серії РВ 94 на об`єкт: «Нове будівництво зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_2».

Замовником будівництва об`єкту є Пластунов Дмитро Миколайович.

Будівництво здійснювалось на земельній ділянці з кадастровим номером :01:020:0507, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування кварталу житлової та громадської забудови.

Земельна ділянка використовується для будівництва на підставі Договору суборенди земельної ділянки від 08.11.2013, договору відступлення права вимоги за договором на проведення підготовчих робіт з будівництва малоповерхової забудови в районі АДРЕСА_3 від 12.02.2020 № 216/28, Акту прийому-передачі від 12.02.2020 б/н, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу : 210262248 від 26.05.2020, кадастровий номер :01:020:0507.

Кількість поверхів житлового будинку - 3 (три).

В подальшому, 17.02.2021 Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано декларацію РВ 77 про готовність вказаного об`єкта до експлуатації з незначними наслідками (СС1).

Відповідно до даних декларації про готовність, будівництво розпочато 31.07.2020, а завершено - 01.02.2021. Строк введення об`єкта в експлуатацію - лютий 2021 року.

У розділі «Кошти пайової участі» вказано підставу не залучення до сплати пайової участі - «Чинним законодавством України у 2021 роцi визначення розмiру та сплати пайової участі до відповідного бюджету коштiв для створення і розвитку iнфраструктури населеного пункту не передбачено».

Окрім того, з відповіді виконавчого комітету Рівненської міської ради від 11.04.2025 № 05-01-1316/25-3708/25 встановлено, що заяви від замовника будівництва Пластунова Дмитра Миколайовича про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «Нове будівництво зблокованого житлового будинку» розташованого за адресою: АДРЕСА_2 до Рівненської міської ради не надходила, тож розмір пайової участі щодо вказаного об`єкта будівництва, не визначався.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

З наведених обставин судом встановлено, що спірні правовідносини за своїм змістом є майновими та стосуються стягнення коштів, збережених без достатньої правової підстави.

Спірний характер правовідносин базується на тому, що прокурор вважає, що у відповідача існує зобов`язання зі сплати пайової участі у розвитку інфраструктури міста.

Натомість відповідач вважає, що не є належним, а даний спір не підвідомчий господарському суду, а також обов`язок зі сплати вищевказаних коштів у нього відсутній.

Щодо визначення належного відповідача та виду судочинства у якому має розглядатися ця справа.

У відзиві відповідач вказав, що замовником будівництва був Пластунов Дмитро Миколайович як фізична особа, а не фізична особа - підприємець. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що у правовідносинах по будівництву житлового будинку по АДРЕСА_2 забудовник виступав як ФОП.

Стосовно вказаних обставин суд констатує, що пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин; спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, цивільних, кримінальних чи господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (аналогічний висновок викладено в постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункт 10.13), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.12)).

Відповідно до статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця.

Законодавство встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Тобто однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов`язання, у тому числі за укладеними договорами, не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №686/19162/15-ц.

Отже, з урахуванням зазначених положень законодавства, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа. За таких умов, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у її власності.

З урахуванням наведеного, правовий статус підприємця для фізичної особи - це виключно реалізація додаткових прав та обов`язків, які накладаються цим статусом, а відокремлення майна, фізичної особи та фізичної особи-підприємця є необґрунтованим.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, виклавши їх у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 916/403/21.

У постанові від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суд ураховує, що 30.07.2020 Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт серії РВ 94 на об`єкт: «Нове будівництво зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_2».

Замовником будівництва об`єкту є Пластунов Дмитро Миколайович.

Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано декларацію про готовність вказаного до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1).

Згідно з містобудівними умовами та обмеженнями, цільове призначення земельної ділянки, на якій споруджено об`єкт: для будівництва та обслуговування кварталу житлової та громадської забудови.

В свою чергу Пластунов Дмитро Миколайович із 28.11.2018 зареєстрований як фізична особа - підприємець, у видах економічної діяльності якого визначено: 14.19. Виробництво іншого одягу й аксесуарів (основний); 13.30. Оздоблення текстильних виробів; 47.19. Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 14.13. Виробництво іншого верхнього одягу; 46.41. Оптова торгівля текстильними товарами; 46.12. Оптова торгівля одягом і взуттям; 46.90. Неспеціалізована оптова торгівля.

Тобто види діяльності, які зареєстровані за ФОП Пластуновим Д.М., не включають будівництво або діяльність, що стосується спорудження житлового будинку.

Водночас як вбачається із матеріалів справи Пластунов Дмитро Миколайович як забудовник уклав із трьома інвесторами - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 інвестиційні договори № 9 від 28.12.2020, № 1 від 15.07.2020 та № 1 від 02.03.2021 відповідно, за якими зобов`язався по об`єкту будівництва житловий будинок на АДРЕСА_2 організувати спорудження та забезпечити введення в експлуатацію квартири та передати інвестору об`єкт інвестування.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, що регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є інвестиційний договір. Він є правовою формою взаємовідносин між інвестором та іншими учасниками інвестиційної діяльності. Договір повинен відповідати економічній сутності інвестування, тобто закріплювати факт вкладення коштів в об`єкт інвестування. А саме інвестування, у свою чергу, поділяється на:

- самоінвестування, тобто інвестування власної підприємницької діяльності. У цьому випадку інвестиційні відносини не матимуть двостороннього зобов`язального характеру;

- інвестування діяльності іншої особи, у якому беруть участь два суб`єкти інвестиційної діяльності - інвестор і суб`єкт підприємницької діяльності.

Відтак суд виснує, що діяльність Пластунова Дмитра Миколайовича пов`язана з залученням інвестицій для будівництва житлового будинку та квартир у ньому, має ознаки підприємницької діяльності, незалежно від наявності відповідного КВЕД у ФОП Пластунова Дмитра Миколайовича.

Таким чином, оскільки діяльність Пластунова Дмитра Миколайовича із залучення інвестицій та передача квартир інвесторам є господарською діяльністю, що фактично є постачанням житла, отже Пластунов Дмитро Миколайович виступає у спірних правовідносинах як суб`єкт господарювання.

Суд також ураховує, що матеріали справи не містять доказів які могли б поставити під обґрунтований сумнів обставини будівництва та використання об`єкту нерухомості в інших цілях, ніж з метою здійснення підприємницької діяльності, наприклад у особистих цілях, не пов`язаних з господарською та підприємницькою діяльністю.

Тобто, оскільки будівництво житлового будинку на АДРЕСА_2 г здійснювалося на інвестиційних засадах, це прямо свідчить про підприємницьку мету і виключає таку мету як будівництво для особистих потреб Пластунова Дмитра Миколайовича як фізичної особи.

З врахуванням наведеного, суд констатує, що даний спір відноситься до господарської юрисдикції, належним відповідачем у даному спорі є ФОП Пластунов Дмитро Миколайович.

При цьому суд враховує висновки, висловлені у постановах Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 623/1415/18, від 08.11.2021 у справі № 639/1347/20, в яких Верховний Суд вказав, що встановивши, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між міською радою та відповідачем саме як суб`єктом господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останнім підприємницької діяльності на земельній ділянці, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.10.2019 у справі № 209/1721/14-ц.

Щодо правових підстав звернення прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради з даним позовом.

Згідно зі ст. 131 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз положень ст. 53 ГПК України, у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у його постановах від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18.

Згідно зі ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересам функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За приписами ст.11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Приписами ст.ст.16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з ст.145 Конституції України права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Бюджетна система України згідно ст. 7 Бюджетного кодексу України, ґрунтується на таких принципах: збалансованості, повноти, обґрунтованості, цільового використання бюджетних коштів, відповідальності учасників бюджетного процесу тощо. Одним із принципів, на яких ґрунтується бюджетна система України, є принцип цільового використання бюджетних коштів, який полягає в тому, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями.

Згідно п.4-1 ч. 1 ст.71 Бюджетного кодексу України, надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів включають, серед іншого, кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Бюджетом розвитку, згідно з п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визнаються доходи і видатки місцевого бюджету, які утворюються і використовуються для реалізації програм соціально-економічного розвитку та зміцнення матеріально-фінансової бази.

Місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету.

У разі, коли вичерпано можливості збалансування місцевих бюджетів і при цьому не забезпечується покриття видатків, необхідних для здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб, держава забезпечує збалансування місцевих бюджетів шляхом передачі необхідних коштів до відповідних місцевих бюджетів у вигляді дотацій та субвенцій відповідно до закону (ст. 66 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, місцеві інтереси знаходяться у тісному зв`язку із загальнодержавними, характеризуються взаємозалежністю та взаємодоповненням. Як наслідок, у разі порушення економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, порушуються й інтереси держави в цілому.

Відтак внаслідок неотримання коштів місцевим бюджетом щодо пайової участі порушуються інтереси територіальної громади та держави в цілому.

Отже, орган місцевого самоврядування до компетенції якого віднесено повноваження здійснювати захист інтересів держави в галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва на території міста Рівного є Рівненська міська рада.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву про те, що прокурором недостатньо обґрунтовані правові підстави для представництва ним в суді інтересів Рівненської міської ради суд зазначає наступне.

За твердженням прокурора, порушення інтересів держави вбачається в тому, що кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування та розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування. Крім того, порушення у діях відповідача призводить до існування такого становища, за якого одні суб`єкти господарювання сплачують пайові внески, а інші - ухиляються від перерахування коштів до бюджету та, як наслідок, не несуть жодної відповідальності, чим порушуються принцип рівності суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність на території Рівненської міської територіальної громади.

В даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави через порушення інтересів держави, що виражається в порушенні норм законодавства під час ухилення відповідача від сплати коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста Рівне, а також через нездійснення Рівненською міською радою повноважень по зверненню до суду з позовом.

Несплата коштів пайової участі замовником будівництва зумовлює ненадходження до місцевого бюджету коштів пайової участі, що призводить до заподіяння матеріальної шкоди (збитків).

Рівненською окружною прокуратурою скеровано до Рівненської міської ради лист № 50-56-3763ВИХ-25 від 14.04.2025 щодо вжиття заходів, спрямованих на стягнення з Пластунова Д.М. коштів пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту.

Рівненська міська рада листом № 05-01-1419/25-4067/25 від 18.04.2025 повідомила прокуратуру, що заходи реагування за фактом несплати Пластуновим Д.М. коштів пайової участі замовником будівництва об`єкта «Нове будівництво зблокованого житлового будинку» на АДРЕСА_2, не вживалися. При цьому, Рівненська міська рада не заперечує щодо вжиття Рівненською окружною прокуратурою заходів спрямованих на захист її інтересів у випадках та порядку, встановлених законом.

Отже, вбачається факт бездіяльності органу місцевого самоврядування.

В свою чергу, міською радою не вжито заходів до усунення порушень указаних інтересів держави, зокрема, не пред`явлено до суду позову про стягнення із відповідача грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету.

Незалежно від причин незвернення до суду Рівненської міської ради, сам факт цього незвернення свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави.

У постанові від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Поряд з цим, суд зауважує, що «розумність» строку надання відповіді позивачем визначено самостійно, а відтак, останній належним чином скористався наданою йому можливістю «відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави». Таким чином, позивачем протягом самостійно визначеного «розумного строку» не вжито заходів до усунення порушень указаних інтересів держави, зокрема, не пред`явлено до суду позов про стягнення із відповідача грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що сам факт незвернення до суду обраного прокурором позивача з відповідним позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З урахуванням вищевикладеного, здійснивши аналіз листів прокуратури та органу місцевого самоврядування суд дійшов висновку про дотримання прокурором порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру" що, в свою чергу, є достатнім аргументом для підтвердження прокурором підстав для представництва, оскільки у листі № 05-01-1419/25-4067/25 від 18.04.2025 орган місцевого самоврядування не надав прокурору інформації щодо вирішення спору з відповідачем у досудовому порядку, а також повідомив про відсутність заперечень щодо ініціювання прокуратурою відповідного позову.

Поряд з цим, із матеріалів справи вбачається, що Рівненська міська рада дійсно понад п`ять років (із 2020 року) не вживала дієвих заходів для примусового стягнення пайової участі, попри завершене будівництво і наявність несплаченої суми. Більше того, згідно з правовими позиціями Верховного Суду, бездіяльність суб`єкта владних повноважень (навіть за формального ведення листування) дає право прокурору на звернення до суду в інтересах держави. Прокурор довів наявність порушення інтересів територіальної громади на момент подання позову, а отже, мав усі правові підстави для подання позову уданій справі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що прокурором доведено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави в особі позивача у даному позові і дотримано передбачений ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок реалізації такого захисту. При цьому підстав для залишення позову без розгляду немає.

Щодо обґрунтованості вимог про стягнення несплаченої пайової участі.

Відповідно до ч. 1, 2ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (далі -Закон №3038-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Судом встановлено, що Наказом управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради № 88/М від 19.06.2020 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_2» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:020:0507.

30 липня 2020 року Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт серії РВ 94 на об`єкт: «Нове будівництво зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_2».

17 лютого 2021 року Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано декларацію РВ 77 про готовність вказаного до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1).

Відповідно до даних декларації про готовність, будівництво розпочато 31.07.2020, а завершено - 01.02.2021. Строк введення об`єкта в експлуатацію - лютий 2021 року.

Як встановлено судом, на момент початку будівництва та прийняття в експлуатацію об`єкту будівництва статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (яка передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX (з 01.01.2020).

Поряд з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX) у такому розмірі та порядку:

- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

- кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

- інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, відповідно до якої, передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ порядок сплати пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

У вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-ІХ, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва (суд встановив, що дана вимога поширюється на об`єкт будівництва, забудовником по якому є Пластунов Д.М. ).

Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Згідно з матеріалами справи, відповідач звернень стосовно визначення розміру пайової участі по об`єкту будівництва до Рівненської міської ради не направляв, доказів сплати пайової участі суду не надав.

Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі № 911/594/18 і від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника.

Судом встановлено, що оскільки порядок сплати коштів пайової участі у 2020 році регулювався пунктом 2 Прикінцевих те перехідних положень Закону № 132-IX, а будівництво об`єкту розпочато у липні 2020 року, у відповідача виник обов`язок упродовж 10 днів з 30.07.2020 (реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт) звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Однак, усупереч зазначеним вимогам законодавства, відповідач у зазначений період і в подальшому до введення об`єкту в експлуатацію із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва до Рівненської міської ради не звертався.

Щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві про те, що у пункті 22 Декларації про готовність зазначено, що чинним законодавством у 2021 році визначення розміру та сплати пайової участі до відповідного бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту не передбачено, а статтю 40 скасовано, і що Додаток № 1 до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" не містить обов`язку сплати у 2021 році замовниками будівництва коштів на пайову участь згідно з Законом № 132-ІХ, - суд зазначає наступне.

Декларація про готовність об`єкта до експлуатації не є джерелом права і не звільняє від обов`язку виконання вимог закону, якщо об`єкт підпадає під дію триваючих правовідносин. Закон України "Про Державний бюджет на 2021 рік" не регулює обов`язок щодо пайової участі. Пайова участь - це не норма бюджетного закону, а елемент містобудівного законодавства, яке регулює відносини забудовника і органу місцевого самоврядування. Її обов`язок визначається Законом №132-IX, а не Законом про бюджет.

Як вбачається із викладених норм закону та висновків Верховного Суду, пайова участь не була повністю скасована з 01.01.2020 для всіх об`єктів, адже Закон № 132-IX не скасував обов`язок для тих забудовників, які підпадають під дію Прикінцевих та перехідних положень. Посилання відповідача на виключення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» як на повне скасування обов`язку зі сплати пайової участі є декларативним, позаяк «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-ІХ, передбачали обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Крім цього, щодо доводів відповідача щодо реєстрації Управлінням ДАБК Рівненської міської ради декларації про готовність вказаного до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1) суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, яким затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461.

Так, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації не передбачено надання будь-яких інших документів, окрім самої декларації.

Таким чином, при реєстрації декларації Управління ДАБК Рівненської міської ради не має права вимагати додаткові документи.

Аналогічна позиція викладена у листі ДАБІ України від 09.04.2012 № 40-12-2518 «Щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту».

Відповідно до Положення про Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 06.07.2017 № 3121 (чинного на момент прийняття об`єкта в експлуатацію), Управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки й штампи, бланки, інші реквізити, в тому числі електронні.

Згідно п. 2 розділу 2 Положення, Управління відповідно до покладених на нього завдань приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків).

Питання контролю за сплатою замовниками будівництва коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не віднесено до повноважень Управління ДАБК.

Відтак прийняття в експлуатацію об`єкта «Нове будівництво зблокованого житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_2 не спростовує той факт, що у ФОП Пластунова Д.М. виник обов`язок перерахувати кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до місцевого бюджету Рівненської міської територіальної громади, який ним своєчасно не виконано.

У постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 Верховний Суд зауважив, що у випадку, якщо замовниками вказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України (така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22).

У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Законодавець у Законі № 132-IX диференціює методи розрахунку величини пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів. Критерієм диференціації є, зокрема, розмежування нежитлових будівель і споруд та житлових будинків.

Відповідно до показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16.12.2020 № 311 (чинних на момент введення об`єкту в експлуатацію), вартість одного квадратного метра загальної площі квартир будинку на території Рівненської області становила 12 996 грн.

Згідно з даними декларації про готовність до експлуатації об`єкта РВ 77 від 17.02.2021, загальна площа будинку становить 997,8 кв.м.

Враховуючи наведене та зважаючи на норми абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, розмір пайової участі, який на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягає стягненню до місцевого бюджету на користь позивача складає 259 348,17 грн (997,8 * 12 996 * 2 %).

Зважаючи на викладене, вимоги прокурора є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо інших доказів, доводів та заперечень сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Висновки суду.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статей 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову. Прокурором доведено обов`язок відповідача, як замовника будівництва здійснити оплату пайової участі щодо об`єкта будівництва у 2020 році, що визначено безпосередньо у абз. 3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ.

Розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 124 ГПК України).

У позовній заяві прокурором зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 3 112 грн 18 коп. (з урахуванням вимог частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено, відтак судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов керівника Рівненської окружної прокуратури в особі Рівненської міської ради до Фізичної особи-підприємця Пластунова Дмитра Миколайовича про стягнення 259 348 грн 17 коп. задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пластунова Дмитра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Рівненської міської ради (33028, вул. Соборна, 12А, м. Рівне, ) в дохід місцевого бюджету Рівненської міської територіальної громади грошові кошти у сумі 259 348 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч триста сорок вісім) грн 17 коп.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пластунова Дмитра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Рівненської обласної прокуратури (р/р UA0015371, МФО 820172, , банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) судовий збір за подання до суду даної позовної заяви у розмірі 3 112 (три тисячі сто дванадцять) грн 18 коп.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складене та підписане "28" липня 2025 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич