ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року Справа № 918/172/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Петухов М.Г.,

суддя Гудак А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Рівненської міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 01.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 13.05.2025 (суддя Пашкевич І.О., повне рішення складено 05.05.2025, додаткове рішення - 15.05.2025)

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Степана Бандери - 44"

до Рівненської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради

про стягнення 134 978,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.05.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Рівненської міської ради на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Степана Бандери - 44" 62 879,14 грн основного боргу, 71776,52 грн інфляційних втрат та 3% річних, 2416,61 грн судового збору. У решті позовних вимог про стягнення 322,46 грн основного боргу відмовлено.

Із урахуванням приписів ст.511 ЦК України, ст.7, 13, 20, 23 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", суд першої інстанції дійшов висновку, що прийняті відповідно до статуту рішення ОСББ "Степана Бандери - 44" є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів нерухомого майна.

При цьому, господарський суд врахував, що сторонами не надано доказів укладення орендарем окремого договору з ОСББ "Степана Бандери - 44", а також встановлення в договорі оренди обов`язку орендаря з відшкодування орендодавцю (власнику майна) понесених останнім витрат на утримання об`єкта оренди у розмірі, встановленому рішенням ОСББ. Відтак, у даному випадку належним відповідачем буде саме власник Рівненська міська рада, а не орендар приміщення ПАТ "Укртелеком".

Враховуючи викладене, оскільки ні позивачем, ні відповідачем не подано доказів на підтвердження існування відповідних правочинів (договорів) між орендарями спірних приміщень з власником майна щодо відшкодування йому внесків, або укладення договору орендарями з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку щодо порядку сплати внесків, обов`язок зі сплати таких платежів несе власник приміщень - Рівненська міська рада, для якої положення статуту та рішення загальних зборів ОСББ є обов`язковими в силу закону.

Перевіривши розрахунок позовних вимог, який міститься у справі щодо стану заборгованості за спірний період, суд вказав, що не вважає його арифметично правильним, позаяк позивачем заявлено до стягнення внески на обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 01.06.2023 по 25.02.2025, в той же час позивач нараховує означені внески включно до кінця лютого 2025 року.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСББ "Степана Бандери - 44" про стягнення з Рівненської міської ради боргу 62 879,14 грн по сплаті внесків на утримання будинку та прибудинкової території є обґрунтованими. У решті позовних вимог про стягнення 322,46 грн основного боргу по сплаті внесків на утримання будинку та прибудинкової території суд відмовляє, у зв`язку з нарахуванням їх поза межами заявленого періоду (з 25.02.2025 по 29.02.2025).

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, зазначив, що станом на 17.03.2019 (початок періоду з якого позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних) основний борг відповідача перед позивачем становив 61745,34 грн (до 31.03.2019 став 63201,60 грн) і хоча суд у справі №918/702/23 відмовив в частині стягнення 61 745,34 грн основного боргу, право ОСББ "Степана Бандери - 44" нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних на прострочене зобов`язання не зникло, позаяк зобов`язання залишилося невиконаним. Однак з урахуванням того, що суд не може виходити за межі позовних вимог, то позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період із 19.03.2019 до 27.02.2024 підлягають до задоволення в обсязі, заявленому позивачем, тобто у розмірі 58 045,31 грн інфляційних втрат та 13 731,21 грн 3 % річних.

Також суд дійшов висновку, що позовна даність за позовними вимогами про стягнення заборгованості по сплаті внесків на утримання будинку та прибудинкової території за період із 01.06.2023 по 25.02.2025 не сплинула, позаяк строк позовної давності в межах спірних правовідносин становить 3 роки. В той же час перебіг позовної давності у спірних правовідносинах за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на розмір невиконаного зобов`язання розпочався із 01.07.2017 (означена дата встановлена судом із рішення у справі №918/702/23) і так далі щомісяця і відповідно мав закінчитися 01.07.2020 і так далі щомісяця.

Ураховуючи, що перебіг позовної давності у цій справі продовжувався та зупинявся у зв`язку із введенням карантину та воєнного стану, відтак на час розгляду справи позовна давність не спливла, а тому підстави для її застосування відсутні.

Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 13.05.2025 заяву позивача про стягнення витрат понесених по оплаті професійної правничої допомоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 15 462,97 грн витрат на професійну (правничу) допомогу. У стягненні решти витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 37,03 грн відмовлено.

Суд першої інстанції, оцінюючи рівень адвокатських витрат, приймаючи до уваги при цьому складність справи, виконані адвокатом роботи (надані послуги); пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, а також враховуючи його часткове задоволення, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 15 462,97 грн витрат на професійну (правничу) допомогу, що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апелянт, зокрема, звертає увагу на необхідність керуватися в даному судовому спорі нормами Законом України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку", який є спеціальним законом щодо спірних правовідносин, а саме відносно Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Вказує, що згідно нормами вказаного закону орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Отож, щодо прав на орендоване майно, орендаря законодавчо прирівняно до власника, що теж вказує на зобов`язання орендаря утримувати майно під час дії договору оренди, бо як передбачено ч.4 ст.319 ЦК України - власність зобов`язує.

Таким чином, скаржник вважає, що особою, відповідальною за зобов`язаннями із здійснення відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за надані послуги до нежилого приміщення є Публічне акціонерне товариство "Укртелеком", як їх орендар, відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 16.10.2006 (зі змінами) та ч.4 ст.12 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку".

Також апелянт зауважує, що оскільки на території України з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року (карантин закінчився 30.06.2023 відповідно до Постанови КМУ від 25.04.2023 № 383) було запроваджено карантин, на період дії якого заборонено нарахування та стягнення 3% річних, інфляційних втрат та неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, а також ураховуючи, що з 24.02.2022 року, в період воєнного стану, нарахування та стягнення судом пені, 3% річних та інфляційних втрат - також заборонено, тому нарахування позивачем за спірний період 3% річних та інфляційних втрат - є безпідставним та таким, що порушує норми матеріального права, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Окрім того, вважає, що позивачем, при пред`явленні вимоги про стягнення заборгованості по сплаті внесків і визначенні періоду такого зобов`язання, пропущено строки позовної давності, встановленні ст.257 ЦК України (3 роки).

Щодо задоволення судом першої інстанції заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 462, 97 грн, відповідач вказує, що позивачем не було направлено на адресу Рівненської міської ради документів на підтвердження заявлених вимог, таким чином Рівненська міська рада була необізнана щодо реальної суми понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу.

Крім того, вважає відсутніми підстави для стягнення з Рівненської міської ради витрат зі сплати судового збору у розмірі 2416,61 грн, а тому просить їх залишити за відповідачем.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, зазначає, що згідно ст.15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" саме співвласник, а не орендар, зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі, що спростовує відповідні доводи апелянта.

Позивач вважає, що п.3.1. додаткового договору оренди нежитлового приміщення не встановлює обов`язок ПАТ "Укртелеком" зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням позивача, а лише визначає, що такі витрати не входять до складу орендної плати та роз`яснює, що такі витрати несуться на підставі договору укладеного із ОСББ. Такий договір ПАТ "Укртелеком" з позивачем не укладав.

Крім того, посилаючись на ст.12 Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку", зазначає, що витрати на управління багатоквартирним будинком не є комунальними послугами, штрафні санкції за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги стосовно спільного майна багатоквартирного будинку можуть бути застосовані лише до ОСББ (позивача) і в жодному разі не можуть бути застосовані до співвласника (відповідача).

Відтак, вважає безпідставним посилання апелянта на те, що згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)", на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов 'язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Також позивач зауважує, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення від 07.05.2025 була направлена як до суду, так і до Рівненської міської ради через підсистему ЄСІКС "Електронний суд", а тому відповідач був належним чином обізнаний про зміст заяви позивача та доданих до неї доказів, мав доступ до них та реальну можливість надати свої заперечення.

З огляду на вищевказане, позивач просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача у повному обсязі.

Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Рівненської міської ради на рішення від 01.05.2025 та на додаткове рішення від 13.05.2025 Господарського суду Рівненської області у справі №918/172/25 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.09.2008 за територіальною громадою міста Рівного в особі Рівненської міської ради було оформлено право власності на нежитлові приміщення підвального та 1 поверхів площею 1114,1 кв.м. за адресою: м. Рівне, вул. Степана Бандери, 44 (т.1, а.с.67-68). Підставою оформлення права власності було рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 20.09.2005 №253.

09.06.2016 рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Степана Бандери, 44, було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку під назвою ОСББ "Степана Бандери - 44", затверджено його статут, а також обрано голову об`єднання, що підтверджується протоколом №1 від 09.06.2016 (т.1, а.с.15).

На підставі протоколу загальних зборів №4 від 14.06.2017, позивачем було встановлено щомісячний обов`язковий внесок на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 4,50 грн за один метр квадратний для власників нежитлових приміщень. Відповідач повідомлений про проведення вказаних зборів листом від 29.05.2017 за вихідним №19 (т.1, а.с.16-17).

Відповідно до п.2 статуту позивача (т.1, а.с.19-23), сплата встановлених загальними зборами об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами об`єднання, є обов`язковою для всіх співвласників; частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності; порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного, ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами об`єднання відповідно до законодавства та статуту.

08.02.2017 Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, як орендодавцем було передано в оренду Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Степана Бандери - 44" в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 372,5 кв.м. на 49 років до 08.02.2066 із розміром річної орендної плати - 1 гривня (т.1, а.с.62-64).

Разом з тим, нежитлові приміщення площею 72,8 кв.м. було відчужено за договором купівлі-продажу від 18.10.2016, укладеного між Управлінням комунальною власністю та Богатирчуком П.В.

Нежитлові приміщення площею 173,3 кв.м. перебувають в оренді Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 16.10.2006 №1724 (зі змінами, внесеними додатковими договорами від 27.11.2006, від 02.04.2007, від 28.11.2008, від 20.03.2009, від 22.10.2009, від 04.08.2011, від 01.11.2011, від 17.10.2013, від 19.11.2014, від 17.07.2015, від 30.12.2016, від 29.09.2017, від 31.01.2020), укладеного між Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради (орендодавець) та ПАТ "Укртелеком" (орендар) (т.1, а.с. 46-60).

Площа оренди, що була передана ПАТ "Укртелеком" попередньо складала 667,6 кв.м. (з 16.10.2006 по 31.01.2020). Додатковим договором до договору оренди нежитлових приміщень від 31.01.2020, укладеним між Управлінням комунальною власністю ВК РМР та ПАТ "Укртелеком", площа оренди становить - 173,3 кв.м.

Нежитлові приміщення площею 493,3 кв.м., відповідно до розпорядження міського голови від 09.11.2020 № 965-р "Про безоплатну передачу нежитлового приміщення", передано від Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради Виконавчому комітету Рівненської міської ради, що підтверджується актом приймання-передачі основних засобів від 09.11.2020 (т.1, а.с. 65).

Пізніше нежитлові приміщення площею 493,3 кв.м., відповідно до розпорядження міського голови від 23.07.2021 № 866-р "Про безоплатну передачу нежитлового приміщення", передані від виконавчого комітету Рівненської міської ради Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради, що підтверджується актом приймання-передачі основних засобів від 26.07.2021 (т.1, а.с. 66).

Відтак, частина площі приміщень за адресою: м. Рівне, вул. Степана Бандери, 44, власником яких фактично є відповідач, становить 668,8 кв.м.

Позивач вказуючи, що відповідач покладені на нього законом та статутом ОСББ "Степана Бандери - 44" обов`язки не виконав, внески в розмірі, який визначений загальними зборами членів ОСББ не сплатив, чим в свою чергу порушив права інших членів ОСББ, власників житлових та нежитлових приміщень, які несуть витрати по утриманню будинку та прибудинкової території в належному стані, звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч.1 ст.385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (далі - Закон України "Про ОСББ"), Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку.

Відповідно до абз.5 ст.1 Закону України "Про ОСББ" та п.5 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники багатоквартирного будинку - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна (абз.3 ст.1 Закону України "Про ОСББ").

Частиною 1, 4 ст.4 Закону України "Про ОСББ" передбачено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Частинами 1, 2 статті 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" передбачено, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ч.1 ст.5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").

Згідно з ч.1, 2 ст.10 вищевказаного Закону, співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком.

Разом з тим, згідно ст.12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" витрати на управління багатоквартирним будинком, зокрема включають витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком. Зобов`язання із здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень.

Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься, зокрема визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників (ч. 2, 5, 8, 9 ст.10 Закону України "Про ОСББ").

Приписами ст.15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" унормовано, що співвласник зобов`язаний: виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; не допускати порушення законних прав та інтересів інших співвласників; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі тощо.

Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 у справі №906/884/19 зазначив, що прийняті відповідно до статуту рішення загальних зборів об`єднання з питань управління багатоквартирним будинком є обов`язковими для усіх власників квартир (нежитлових приміщень) у багатоквартирному будинку, які одночасно є співвласниками спільного майна такого будинку та зобов`язані його утримувати в силу прямої норми ст. 322 ЦК України та ч.2 ст.7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Рішення загальних зборів та інших органів управління господарського товариства, які є за своєю правовою природою актами, є дійсними, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше, тобто існує презумпція легітимності рішень відповідних органів управління.

Будь-яких доказів у підтвердження визнання недійсними рішень загальних зборів ОСББ "Степана Бандери-44" від 14.06.2017 щодо встановлення щомісячного обов`язкового внеску на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 4,50 грн за один метр квадратний для власників нежитлових приміщень, сторонами суду не надано.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, територіальній громаді м. Рівного в особі Рівненської міської ради належить на праві комунальної власності нежитлове приміщення у будинку за адресою: м. Рівне, вул. Степана Бандери, 44 загальною площею 668,8 кв.м.

Таким чином, рішення загальних зборів ОСББ "Степана Бандери-44", у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком, є обов`язковими для виконання Рівненською міською радою як власника вказаних нежитлових приміщень, який в силу прямої норми закону несе тягар утримання належного йому майна та зобов`язаний виконувати прийняті відповідно до статуту рішення ОСББ.

Водночас, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що особою, відповідальною за зобов`язаннями із здійснення відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за надані послуги до нежилого приміщення є Публічне акціонерне товариство "Укртелеком", як їх орендар.

Оцінюючи вказані доводи апелянта, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

У відповідності до ч.4 ст.12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", зобов`язання із здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 у справі №906/884/19 зауважив, що визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком, чинне законодавство не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав об`єднання співвласників, зокрема не встановлює для ОСББ права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна згідно ч.6 ст.13 Закону України "Про ОСББ".

Виходячи із загальних підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на управління будинком мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та ОСББ, або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна. Тобто обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням ОСББ, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку. У зв`язку з чим кожний відповідний орендар нежитлових приміщень зобов`язаний сплачувати внески на утримання орендованого ним приміщення тільки за умови, якщо такий обов`язок встановлений відповідним правочином (договором).

Як вбачається зі змісту додаткового договору від 30.12.2016 до договору оренди нежитлового приміщення від 16.10.2006 №1724, укладеного між Управлінням комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради та ПАТ "Укртелеком", договір доповнено п.6.2.15: "6.2.15. Укласти договір про здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком з ОСББ "Степана Бандери-44" відповідно до п.4 ст.12 ЗУ "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Окрім того, додатковим договором від 21.05.2021 до договору оренди нежитлового приміщення від 16.10.2006 №1724, встановлено, зокрема п.6.6. "Орендар укладає договір з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, сплачує внески та несе усі витрати на управління багатоквартирним будинком згідно зі ст.12 ЗУ "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що договором оренди лише встановлено обов`язок орендаря укласти з ОСББ окремий договір та сплачувати внески на утримання будинку та прибудинкової території на користь ОСББ. Натомість, у даному випадку умовами договору оренди не встановлено обов`язку орендаря з відшкодування орендодавцю (власнику майна) понесених останнім витрат на утримання об`єкта оренди у розмірі, встановленому рішенням ОСББ.

Будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні ст.76, 77 ГПК України в підтвердження укладення орендарем окремого договору з ОСББ "Степана Бандери-44" сторонами суду не надано.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності погодження порядку сплати (відшкодування) та розміру внесків в договорі оренди та не досягнення між позивачем та орендарем згоди щодо укладення окремого договору на оплату внесків, обов`язок зі сплати таких платежів несе власник приміщень - Рівненська міська рада, для якого положення статуту та рішення загальних зборів ОСББ є обов`язковими в силу закону, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Апеляційний суд, здійснивши перевірку розрахунку заявленого до стягнення розміру заборгованості по сплаті внесків на обслуговування будинку та прибудинкової території, погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягатиме борг у розмірі 62879,14 грн за період з 01.06.2023 по 25.02.2025, а тому позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з ч.2 ст.625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п.43 постанови).

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача 71776,52 грн - інфляційних втрат та 3 % річних за період із 17.03.2019 до 27.02.2024.

Разом з тим, апеляційним судом враховується, що ОСББ "Степана Бандери-44" уже зверталося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської міської ради про стягнення боргу по сплаті внесків на утримання будинку та прибудинкової території.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.10.2023 у справі №918/702/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Рівненської міської ради на користь ОСББ "Степана Бандери-44" заборгованість по сплаті внесків на обслуговування будинку та прибудинкової території у розмірі 151 936,26 грн, 2278,91 грн витрат по сплаті судового збору. Відмовлено у задоволенні решти вимог позову у частині стягнення 61745,34 грн внесків на обслуговування будинку та прибудинкової території.

При цьому, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами про стягнення внесків в сумі 61745,34 грн за період 01.07.2017-16.03.2019 сплинув, а тому у вказаній частині позовних вимог відмовив, у зв`язку із застосуванням судом строків позовної давності. Відтак, вказав, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 151 936,26 грн внесків на обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 17.03.2019 по 31.05.2023.

Враховуючи, що у справі №918/702/23 позивачем не заявлялися до стягнення інфляційні втрати та 3% річних, а також беручи до уваги період стягнення, зазначений позивачем, з 17.03.2019 до 27.02.2024, апеляційний суд вважає, що ОСББ "Степана Бандери-44" обґрунтовано звернулося до суду у вказаній частині.

Таким чином, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів, із врахуванням меж позовних вимог, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період із 17.03.2019 до 27.02.2024 у розмірі 58 045,31 грн інфляційних втрат та 13731,21 грн 3% річних.

Щодо застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3, 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право).

Отже, за змістом названих норм, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідач, обґрунтовуючи свою заяву про застосування строку позовної давності, вказує, що позивачем при пред`явленні вимоги про стягнення заборгованості по сплаті внесків і визначенні періоду такого зобов`язання, пропущено строки позовної давності, встановлені ст.257 ЦК України (3 роки). При цьому, зазначає, що посилання позивача на п.12 розділу "Прикінцеві і перехідні положення" ЦК України щодо продовження вказаного строку є безпідставним у зв`язку із закінченням дії карантину на час звернення позивача до суду із вказаним позовом.

За змістом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 05.03.2025 року.

Відтак, з урахуванням ст.253, 261 ЦК України та заявленого періоду для стягнення основної заборгованості (з 01.06.2023 по 25.02.2025), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовна даність за позовними вимогами про стягнення заборгованості по сплаті внесків на утримання будинку та прибудинкової території не сплинула.

В той же час, строк позовної давності у спірних правовідносинах за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на розмір невиконаного зобов`язання за заявлений період з 17.03.2019 по 27.02.2024, мав закінчитися 17.03.2022 і так далі щомісяця.

Однак, колегія суддів враховує, що 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України №215 від 16.03.2020 та №239 від 25.03.2020, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 установлено карантин на усій території України з 12.03.2020 до 24.04.2020.

Надалі дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, безперервно продовжувалася.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) дію карантину продовжено до 30.06.2023.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Відповідний Закон набрав чинності 02.04.2020.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені ст.257, 258 ЦК України, були продовжені.

Окрім того, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Відповідними указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану, який триває з 24.02.2022 до теперішнього часу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки закінчення трирічного строку позовної давності припадає на період дії карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, а також на період дії в Україні воєнного стану, який введено Указом Президента України від 24.02.2022, а строки, визначені ст.256, 257 ЦК України, були продовжені на час дії таких періодів, позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності. Відтак, відповідна заява відповідача не підлягає до задоволення, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Також апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" також передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Верховний Суд, серед іншого забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Згідно з ч.4 ст.236 ГПК України та ч.6 ст.13 Закону "Про судоустрій і статус суддів", при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Господарським процесуальним кодексом України визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, посилання апелянта на постанову Київського апеляційного суду від 21.07.2021 у справі №752/24896/20 є безпідставним та необґрунтованим, а відтак не приймається апеляційним судом до уваги.

Щодо твердження апелянта про відсутність підстав для стягнення з нього витрат, пов`язаних із сплатою судового збору у розмірі 2416,61 грн, колегія суддів вважає його безпідставним, оскільки відповідно до п.2 ч.1, п.1 ч. 4 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позову, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2416,61 грн судового збору, а решту сплаченого судового збору у розмірі 05 грн 79 коп залишити за позивачем.

Оцінюючи доводи апелянта при оскарженні додаткового рішення від 13.05.2025, а саме неотримання ним від позивача документального підтвердження реальної суми понесених ОСББ "Степана Бандери-44" витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заява позивача про ухвалення додатково рішення (т.1 а.с. 238-248) була направлена 06.05.2025 за допомогою підсистеми ЄСІКС "Електронний суд" до Господарського суду Рівненської області (вх№2363/25 від 07.05.2025) та до інших учасників справи, зокрема Рівненської міської ради. Разом із вказаною заявою позивачем були надіслані відповідні докази на підтвердження понесених витрат, а саме: договір № 20/02-25 про надання правничої (правової) допомоги від 20.02.2025, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 05.05.2025 на суму 15 500,00 грн, ордер серії ВК № 1170342 від 01.05.2025 на надання правової допомоги, рахунок на оплату № 1 від 05.05.2025.

Вищевказані документи були доставлені до електронного кабінету відповідача в ЄСІКС 06.05.2025 о 17:51 год, що підтверджується квитанцією №3379703 про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІКС (т.1, а.с. 246)

Враховуючи, що у Рівненської міської ради наявний зареєстрований електронний кабінет у системі ЄСІКС, відтак остання мала можливість ознайомитись із змістом заяви позивача, доданих до неї доказів та надати свої заперечення.

Окрім того, про обізнаність відповідача також свідчать подані ним 09.05.2025 додаткові пояснення, в яких останній вказував про не направлення позивачем на його адресу доказів щодо підтвердження реальної суми понесених ОСББ "Степана Бандери-44" витрат на професійну правничу допомогу, в той же час, в прохальній частині таких додаткових пояснень просив відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 15 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо заявленого позивачем розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що згідно п. 2.1.2 договору №20/02-25 надання правничої (правової) допомоги, укладеного між ОСББ "Степана Бандери -44" та адвокатським бюро "Валерія Шаблія", надання правничої (праової) допомоги у суді у даній справі полягає у підготовці та поданні процесуальних документів (позову, відповіді на відзив, апеляційної та касаційної скарг, відзивів на скарги, заяв, клопотань, письмових пояснень, тощо), участі у судових засіданнях.

Відповідно до розділу 3 сторонами погоджено, що винагорода Виконавця складає 2 000,00 гривень за кожне судове засідання у даній справі, в якому приймає участь виконавець (представник). Винагорода виконавця сплачується Замовником на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та рахунку у безготівковій формі або у інший спосіб визначений чинним законодавством України. За результатами надання замовнику послуг виконавцем складається акт приймання-передачі наданих послуг, що підписується представниками кожної із Сторін. В акті зазначається вид та/або обсяг наданої Виконавцем правничої (правової) допомоги.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 05.05.2025 вбачається, що адвокатом на виконання умов договору про надання правової (правничої) допомоги було надано професійну правничу допомогу:

- попередня консультація щодо спірних відносин із Рівненською міською радою;

- вивчення документів ОСББ "Степана Бандери-44";

- вивчення судової практики з подібних правовідносин, в т.ч. з участю Рівненської міської ради;

- формування правової позиції позивача;

- підготовка позовної заяви з додатками;

- підготовка відповіді з додатками на відзив на позовну заяву;

- підготовка додаткових пояснень з урахуванням пояснень третьої особи;

- участь у судовому засіданні 01.05.2025.

Загальна вартість наданої професійної правничої допомоги становить 15 500,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст.126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на наведене, дослідивши матеріали справи, враховуючи відповідність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу таким критеріям як дійсність, обґрунтованість та розумність, співмірність до ціни позову, а також зі складністю справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність покладення їх на відповідача у розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 15 462,97 грн.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваних рішень судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятих у справі рішень, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Рівненської області від 01.05.2025 та додаткове рішення від 13.05.2025 Господарського суду Рівненської області без змін, з огляду на що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Рівненської області від 01.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 13.05.2025 у справі №918/172/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Рівненської міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.