ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року Справа № 918/1211/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Новак С.Я.

за участю представників сторін:

прокурор: Немкович І.І.

позивача: не з`явився

відповідача: Мазур Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" та Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025р. у справі №918/1211/24, ухвалене суддею Качур А.М., повний текст рішення складено 17.04.2025р.

за позовом заступника керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто"

про стягнення пайової участі в розмірі 5 385 275,20 грн

Заступник керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" про стягнення пайової участі в розмірі 5 385 275,20 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025 р. позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" на користь Рівненської міської ради грошові кошти в сумі 4 038 956 грн 40 коп пайової участі. У задоволенні вимог про стягнення 1 346 318,80 грн відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" на користь Рівненської обласної прокуратури 48 467 грн 48 коп судового збору. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 16 155,82 грн покладено на прокуратуру.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 15 квітня 2025 по справі №918/1211/24, як таке, що прийняте з порушення норм матеріального і процесуального права. Прийняти нове рішення, яким у позові заступника керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" про стягнення пайової участі відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати по справі.

Оскільки апеляційна скарга надійшла без матеріалів справи, суд апеляційної інстанції витребував матеріали справи у Господарського суду Рівненської області.

19.05.2025 матеріали справи надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.05.2025 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" на рішення господарського суду Рівненської області від 15.04.2025р. у справі №918/1211/24 - залишено без руху. Запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги подати належні докази сплати судового збору в розмірі 96 934,95 грн.

27.05.2025р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" через систему "Електронний суд" подав заяву про усунення недоліків, до якої додав платіжну інструкцію №8697 від 26.05.2025р.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" на рішення господарського суду Рівненської області від 15.04.25р. у справі №918/1211/24, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.07.2025 р. о 10:30 год.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Перший заступник керівника Рівненської окружної прокуратури звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025 у справі №918/1211/24 в частині відмови у стягненні 1346318, 80 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги прокурора задоволити. Стягнути з відповідача на користь Рівненської обласної прокуратури судові витрати по справі у повному обсязі. Про дату і час розгляду справи повідомити сторін по справі та Рівненську обласну прокуратуру, якою забезпечуватиметься участь у справі №918/1211/24.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.05.2025 р. апеляційну скаргу Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури на рішення господарського суду Рівненської області від 15.05.25р. у справі №918/1211/24 - залишено без руху. Запропоновано Першому заступнику керівника Рівненської окружної прокуратури протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги подати належні докази доплати судового збору в розмірі 6058,44 грн.

02.06.2025р. від Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури надійшло клопотання про усунення недоліків до якого додав платіжну інструкцію №1021 від 27.05.2025р.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.05.25р. у справі №918/1211/24. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто", які подані на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.05.2025р. у справі №918/1211/24 для спільного розгляду. Розгляд апеляційної скарги призначено на "03" липня 2025 р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.

23.05.2025 р. через систему «Електронний суд» представник Рівненської міської ради надіслав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області № 918/1211/24 від 15 квітня 2025 року, яким позовні вимоги за позовом заступника керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" задоволено частково, та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задоволити повністю.

27.06.2025 р. Рівненська окружна прокуратура надіслала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ТОВ «АГАТ АВТО» на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025 по справі № 918/1211/24 залишити без задоволення. Задоволити апеляційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025 по справі № 918/1211/24.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 р. оголошено перерву в судовому засіданні до "24" липня 2025 р. о 10:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 2.

В судовому засіданні прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" та надав додаткові пояснення по суті позовних вимог, просить рішення Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025 у справі №918/1211/24 в частині відмови у стягненні 1 346 318, 80 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги прокурора задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги прокурора, та надав додаткові пояснення по суті спору вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та просить нове рішення, яким у позові заступника керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" про стягнення пайової участі відмовити.

Позивач у судове засідання не прибув хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції

Суд першої інстанції у рішенні наголосив на тому, що станом на початок будівництва, закон передбачав участь замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Відповідач не уклав договір щодо пайової участі. Однак, невчинення дій з укладення договору щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не скасовує обов`язок забудовника у сплаті відповідного внеску, який існував від початку будівництва. На час завершення будівельних робіт відповідач не виконав свого обов`язку щодо сплати пайової участі. Відтак, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову з розрахунку розміру пайової участі у відсотковому відношенні від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, яке затверджене рішенням органу місцевого самоврядування.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції не повно дослідив всі обставини, що мають значення для справи, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення у справі, що підтверджується наступними обставинами.

З 01.01.2020 року скасовано обов`язок замовника будівництва укладати з органом місцевого самоврядування договір про пайову участь. Упродовж 2020 року діяли перехідні положення на підставі Прикінцевих те перехідних положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а з 01.01.2021 повністю скасовано обов`язок замовника будівництва щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що діяла до 01.01.2020 року, передбачала обов`язок замовника будівництва укласти з органом місцевого самоврядування договір про пайову участь до введення об`єкта в експлуатацію.

Таким чином, законодавець надав замовнику будівництво право самостійно визначити час звернення до уповноваженого органу та укладення договору, лише з окресленням граничного строку на вчинення такої дії. Одночасно, сплата пайової участі пов`язувалася лише з навантаженням на інфраструктуру населеного пункту у зв`язку з будівництвом об`єктів, у зв`язку з чим обов`язок її сплати був пов`язаний саме з введенням об`єкта в експлуатацію.

Зазначаючи дату початку будівництва 14.06.2019 р. суд не звернув увагу, що відповідач фізично не міг розпочати будівництво без отримання вихідних даних, зокрема, містобудівних умов та обмежень та розробленого проекту, а отримавши дозвіл на початок будівництва відповідач фактично лише набув право, яке в подальшому могло бути реалізоване шляхом вчинення всіх інших передбачених законом юридичних та фактичних дій, необхідних для початку фактичного будівництва. Одночасно, це право могло бути і не реалізоване (на підставі первинних вихідних даних та щодо первинного об`єкта будівництва), що фактично і відбулося у спірних правовідносинах. Дозвіл на виконання будівельних робіт це лише документ, який надає замовнику право розпочати етапи будівництва, а початок будівництва об`єкта це вже один з етапів будівництва, процес з фактичного виконання будівельних робіт.

Суд першої інстанції без обґрунтування жодними доказами та на зазначаючи жодну норму законодавства дійшов висновку, що намір забудови земельної ділянки пов`язано з отриманням дозволу на виконання будівельних робіт. Однак, перш за все слід ще раз наголосити, що сплата пайової участі пов`язана саме з будівництвом об`єкта та введення його в експлуатацію як логічного та законного етапу завершення будівництва. Одночасно, аналіз ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» реалізацію наміру забудови земельної ділянки пов`язує з отриманням вихідних даних.

Прокурор не надав доказів на підтвердження обставин, що будівництво об`єкта розпочалось у червні 2019 року. В свою чергу відповідач надав достатньо доказів, які підтверджують саме фактичний початок процесу будівництва будівлі. Вказані факти щодо фактичного початку будівництва не заперечуються сторонами. Натомість, суд першої інстанції взяв до уваги лише дозвільний документ №РВ64, виданий 14.06.2019р., протиправно залишивши поза увагою сукупність інших доказів.

Також, апелянт наголошує на тому, у замовників будівництва, які розпочали будівництво об`єктів після 2020 року відсутній обов`язок брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, у зв`язку з чим на них не поширюють свою дію положення Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».

Відповідач ТОВ «Агат Авто» вважає, що для правильного вирішення спору, який виник між сторонами, та правильного застосування законодавчих положень слід здійснити порівняння таких понять як «право на виконання будівельних робіт», що міститься у Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «початок виконання будівельних робіт», що міститься у Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».

Згідно з положеннями ст.37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» з дати отримання дозволу на виконання будівельних робіт у замовника будівництва виникає право на будівництво.

Скаржник стверджує, що реалізація цього права, тобто фактичне та безпосереднє виконання будівельних робіт, може бути розірване у часі порівно з датою отримання дозвільного документа, а також взагалі може бути не реалізоване з тих чи інших причин.

Підсумовуючи вище викладене, ТОВ «Агат Авто» вважає, що датою початку будівництва, з якою законодавець пов`язує обов`язок замовника звернутися до уповноваженого органу за розрахунком пайової участі, а також з якою законодавець пов`язує дату здійснення розрахунку пайової участі - є дата здійснення перших будівельних робіт, зазначена у загальному журналі робіт, а не дата отримання дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки такий дозвіл може бути і не реалізований.

Отже, з рахуванням наведеного апелянт стверджує, що у відповідача не виник обов`язок на звернення із заявою про визнання розміру пайової участі та обов`язок з її оплати.

Прокурор у апеляційній скарзі вказує, що оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 346 318, 80 грн ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального (п.13 розділу І та п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-ІХ, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-УІ, ст.ст. 5, 625, 1212 Цивільного кодексу України), та з порушенням норм процесуального права (ст.ст. 13, 14, 74, 86, 236 ГПК України), без врахування правових позицій, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 03.08.2022 у справі №910/11027/18 та Верховним Судом у постановах від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 02.06.2021 у справі №726/2395/19-ц та від 07.12.2022 у справі №726/700/20, у зв`язку з чим підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухваленні в цій частині нового - про їх задоволення у повному обсязі.

Зокрема, прокурор наголошує на тому, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: - для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; - для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Відтак оскільки правовідносини у даній справі щодо проведення будівництва розпочались у 2019 році після отримання дозволу на виконання будівельних робіт із будівництва об`єкта, проте замовник не звертався до міської ради ні в період дії ст. 40 Закону № 3038-VІ з метою укладення договору; ні упродовж 10 робочих днів після 01.01.2020, як передбачено Законом № 132-ІХ із заявою про визначення розміру пайової участі, тому до них мають бути застосовано виключно норми п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ.

Також, зазначає, що Рішення №2703, прийняте згідно ст.40 Закону №3038-VІ, визначало механізм оформлення та укладення договорів пайової участі у зв`язку зі здійсненням або намірами на здійснення будівництва упродовж 2011-2019 років, тобто розповсюджувало свою дію на такі правовідносини до 01.01.2020.

Відтак виключно у випадку, передбаченому п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, до правовідносин зі сплати пайової участі попри набрання чинності нових норм права можуть застосовуватись положення норм права, що втратила чинність, тобто у разі укладення замовником будівництва з органом місцевого самоврядування до 01.01.2020 договору про пайову участь.

Саме у такому випадку, укладений договір про пайову участь на підставі ст. 40 № 3038-УІ та рішення органу місцевого самоврядування, у тому числі з урахуванням відмінного (меншого) розміру пайової участі у порівнянні із Законом № 132-ІХ, продовжує свою дію й після 01.01.2020 до моменту його виконання.

Разом з тим, зазначене рішення міської ради у відповідність до норм Закону № 132-ІХ (зокрема щодо розповсюдження його дії на правовідносини зі сплати пайової участі з 01.01.2020) не приводилося.

Більше того, враховуючи те, що ст.40 Закону № 3038-VІ втратила чинність та рішенням міської ради від 11.06.2020 № 7554 скасовано Рішення № 2703, останнє не діяло та не могло діяти на час розгляду справи в суді.

Зокрема, у вказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що 17.10.2019 у зв`язку з набранням чинності Закону № 132-ІХ, статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено. Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці, затверджене рішенням Чернівецької міської ради від 24.12.2015 № 54, прийняте на виконання Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а отже, оскільки положення ст.40 виключено, то стягнення пайової участі лише на підставі вказаного Положення, є безпідставним.

Відтак, оскільки між замовником та міською радою договір про пайову участь до 01.01.2020 не укладався, а Рішення № 2703, не приводилося у відповідність до норм Закону № 132-ІХ, та і взагалі у подальшому скасоване рішенням міської ради, застосування до правовідносин у даній справі норм зазначеного рішення є неправомірним, а отже висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

З урахуванням вищевказаного, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову в частині стягнення 1 346 318, 80 грн є помилковим, адже вірним є розрахунок безпідставно збереженої Відповідачем суми коштів пайової участі саме із застосуванням формули та коефіцієнтів, які визначені п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ.

Так, враховуючи, що відповідно сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів РВ 62 кошторисна вартість становить 134 631 880 грн, розмір пайової участі щодо вказаного об`єкту будівництва складає 5 385 275, 20 грн (134 631 880 грн * 4%).

Представник Рівненської міської ради у відзиві наголошує на тому, що правовідносини у даній справі щодо проведення будівництва розпочались у 2019 році після отримання дозволу на виконання будівельних робіт із будівництва об`єкта, проте замовник не звертався до органу місцевого самоврядування ні в період дії ст. 40 Закону №3038-VІ з метою укладення договору; ні упродовж 10 робочих днів після 01.01.2020, як передбачено Законом № 132-ІХ із заявою про визначення розміру пайової участі, тому до них мають бути застосовано виключно норми п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ, враховуючи те, що ст. 40 Закону №3038-VІ втратила чинність та рішенням міської ради від 11.06.2020 №7554 скасовано Рішення № 2703, останнє не діяло та не могло діяти на час розгляду справи в суді.

Відтак, Рівненська міська рада вважає, що рішення суду першої інстанції від 15 квітня 2025 року у справі №918/1211/24 прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають юридичне значення, тому підлягає скасуванню в частині відмовлених позовних вимог.

Також, до суду апеляційної інстанції прокурор подав відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" в якому наголошу на тому, що відповідач як замовник будівництва мав обов`язок сплатити кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту на умовах та у порядку, передбаченому абзацом другим пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» до введення об`єкту до експлуатації.

З урахування положень нормативно-правових актів, які регулюють дану сферу правовідносин, зокрема, п.16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, саме замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Таким чином, відповідач, звертаючись до уповноваженого органу з метою прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, самостійно вказав строки, у які ним виконано будівельні роботи.

У контексті прокурор наголошує на тому, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання будівельних робіт надається замовнику після отримання ним дозволу на виконання будівельних робіт.

Документом, що підтверджує початок здійснення будівництва у червні 2019 року, є дозвіл на будівельні роботи РВ 64.

Відтак, суд першої інстанцій дійшов до обґрунтованого висновку, що згідно з дозволом на виконання будівельних робіт будівництво об`єкта розпочалося у червні 2019 року, тобто до набрання у відповідача виник обов`язок зі сплати на користь Рівненської міської ради коштів пайові участі у розвитку інфраструктури міста.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

Відповідно до інформації з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, слідує що 14 червня 2019 року у ЄДЕССБ зареєстровано дозвіл виданий Управлінням державного архітектурно - будівельного контролю Рівненської міської ради на виконання будівельних робіт РВ64 на об`єкт: "Нове будівництво торгово-офісного комплексу з автосалоном на земельній ділянці з кадастровим номером :01:068:0004 на вул. Макарова в м.Рівне Рівненської територіальної громади, Рівненського району Рівненської області".

5 жовтня 2021 року Управлінням державного архітектурно - будівельного контролю Рівненської міської ради видано містобудівні умови та обмеження на об`єкт: "Нове будівництво торгово-офісного комплексу з автосалоном на земельній ділянці з кадастровим номером :01:068:0004 на вул. Макарова в м.Рівне Рівненської територіальної громади, Рівненського району Рівненської області".

29 грудня 2023 року Управлінням ДАБК Рівненської міської ради видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів РВ 62. Замовником будівництва зазначеного об`єкта є ТОВ "Агат Авто". Назва об`єкту будівництва: "Нове будівництво торгово-офісного комплексу з автосалоном на земельній ділянці з кадастровим номером :01:068:0004 на вул. Макарова в м.Рівне Рівненської територіальної громади, Рівненського району Рівненської області".

Як дату початку будівництва вказано 14 червня 2019 року, дата завершення будівництва: 18 жовтня 2023 року.

Будівництво здійснювалось на земельній ділянці з кадастровим номером :01:068:0004 площею 2,1769 га, з цільовим призначенням 03.07,03.15 - для будівництва і обслуговування торгово-офісного центру з автосалоном, автосервісом та торгівельного павільйону.

Кошторисна вартість об`єкта: 134 631,88 тис. грн.

У розділі "Пайова участь" вказано підставу для звільнення від сплати: пункт 13 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-IX від 20 вересня 2019 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 0602 загальною площею 5734 кв.м. зареєстровано за ТОВ "Агат Авто". Дата державної реєстрації - 17 січня 2024 року.

У листі виконавчого комітету Рівненської міської ради №05-01-3759/24-8285/24 від 14 жовтня 2024 року повідомлено, що від ТОВ "Агат Авто" заяви про визначення розміру пайової участі щодо вказаного об`єкта будівництва до Рівненської міської ради не надходили, отже розрахунок пайової участі щодо згаданого об`єкта будівництва, не надавався.

Також суд установив, що відповідно до акту обстеження земельної ділянки №678-ДК/232/АО/10/01/-21, що складений ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 9 листопада 2021 року, при обстеженні земельної ділянки з кадастровим номером :01:068:0004 площею 2,1769 га встановлено, що землекористувачем "ТОВА "Агат Авто" здійснено планування території частини земельної ділянки. Проведення робіт з планування призвело зняття і перенесення ґрунтового покриву земельної ділянки без спеціального дозволу.

Відповідач долучив до матеріалів справи ряд доказів, що стосуються будівництва об`єкта нерухомості, а саме договір №17/21-П від 3 серпня 2021 року та додаткова угода до нього, довідка про вартість виконаних робіт та витрати за жовтень 2022 року, акт приймання будівельних робіт за жовтень 2022 року, договір підряду №0601/01 від 1 червня 2023 року, довідки про вартість будівельних робіт за жовтень 2023 року, акти приймання виконаних робіт за жовтень 2023 року, договір підряду №0627/01 від 27 червня 2022 року та додаткова угода до неї, довідка про вартість будівельних робіт та акт за липень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за вересень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за листопад 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за жовтень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за листопад 2022 року, довідки про вартість будівельних робіт та акти за грудень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за січень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за квітень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за травень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за червень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за липень 2023 року, договір підряду №1216/01 від 16 грудня 2021 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за травень 2022 року, договір підряду №0101/01 від 1 вересня 2023 року, довідки про вартість будівельних робіт та акти за жовтень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за грудень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за грудень 2023 року, акти приймання виконаних робіт за серпень 2023 року, договір №01/11/2022-01 від 1 листопада 2022 року, договір №01/11/2022-02 від 1 листопада 2022 року, акти приймання робіт за грудень 2023 року, договір генпідряду на капітальне будівництво №27/06/2022 від 27 червня 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за липень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за серпень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за вересень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за жовтень 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за листопад 2022 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за грудень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за січень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за лютий 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за березень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за квітень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за липень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за серпень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за вересень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за жовтень 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за листопад 2023 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за січень 2024 року, довідка про вартість будівельних робіт та акт за лютий 2024 року, договір №61/11-22 від 10 листопада 2022 року, договір від 21 березня 2022 року, видаткові накладні за 2022 рік, довідка про вартість будівельних робіт та акт за квітень 2022 року, договір №26/10-21 від 26 жовтня 2021 року, інформація з ЄДЕССБ, договір про надання послуг від 4 жовтня 2021 року, журнал виконання робіт з монтажу будівельних конструкцій, експертний звіт, лист про надання дозволу на проведення земельних робіт від 25 серпня 2021 року, заява про погодження передпроектних пропозицій будівництва від 6 вересня 2021 року, заява про надання містобудівних умов від 16 вересня 2021 року, лист від 12 січня 2022 року, лист від 12 січня 2022 року, містобудівні умови та обмеження, наказ про затвердження містобудівних умов та обмежень від 5 жовтня 2021 року, витяг з містобудівного кадастру, постанова про накладення адміністративного штрафу від 9 листопада 2021 року, наказ про присвоєння поштової адреси від 24 жовтня 2016 року, наказ про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна від 16 січня 2024 року, інформація з реєстру документів ЄДЕССБ, договір про виконання робіт від 11 листопада 2022 року, акт приймання виконаних робіт за жовтень 2022 року, технічні вимоги на винос електромереж від 22 вересня 2021 року. За твердженням відповідача зазначені докази підтверджують часові межі виконання будівельних робіт.

У свою чергу прокурор надав містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки №01-м/154 від 18 серпня 2016 року, договір №152 від 20 квітня 2019 року про здійснення технічного нагляду за об`єктом будівництва та наказ про призначення відповідального за ведення технічного нагляду від 20 квітня 2018 року №4.

4. Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

У статті 2 цього Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно - транспортної інфраструктури.

Частина 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" в редакції на час отримання відповідачем дозволу на виконання будівельних робіт передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави суд відзначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки передбачено частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", за приписами якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У пунктах 3, 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/ 99 зазначається, що в основі інтересів держави є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі, як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, наведені вище норми законів та Рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) оспорюваних додаткових угод, на підставі яких ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідає.

Окремо необхідно зазначити, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з нормами частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України, стаття 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"), Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на доходи місцевих бюджетів, інші кошти (стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Тобто, органи місцевого самоврядування мають широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.

Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.

22 жовтня 2024 року Рівненська окружна прокуратура звернулась до міської ради з листом, в якому просила надати інформацію стосовно заходів реагування щодо стягнення з відповідача несплаченої суми, що є предметом даного спору.

У відповідь на вказаний лист міська рада повідомила про те, що претензійно - позовна робота не проводилась.

Рівненська окружна прокуратура, відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", скерувала на адресу Рівненської міської ради відповідний лист від 23 грудня 2024 року, яким повідомила про наявність підстав для захисту інтересів територіальної громади, та звернення до суду з позовом в інтересах Рівненської міської ради.

Отже, підсумовуючи зазначене, прокурор обґрунтував правомірність звернення до суду із цим позовом.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими та стосуються стягнення коштів, збережених без достатньої правової підстави.

Спірний характер правовідносин базується на тому, що прокурор вважає, що у відповідача існує зобов`язання зі сплати пайової участі у розвитку інфраструктури міста. Прокурор стверджує, що відповідач, не сплативши пайову участь, безпідставно зберіг у себе грошові кошти за рахунок територіальної громади. Натомість відповідач заперечує наявність такого обов`язку.

Щодо вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі колегія суддів зазначає наступне.

З метою вирішення спору щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту суд має визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, момент виникнення зобов`язання.

З матеріалів справи суди встановили, що 14 червня 2019 року відповідач отримав дозвіл на виконання будівельних робіт РВ 64, а 29 грудня 2023 року - сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Колегія суддів наголошує на тому, що на час виникнення спірних правовідносин існував обов`язок замовника взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Зі змісту частини 2 статті 40 Закону № 123-ХІ у редакції до 01.01.2020 вбачається, що такий обов`язок був пов`язаний декларуванням наміру здійснити забудову земельної ділянки, а не з фактичним початком будівництва.

Намір замовника будівництва щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, відповідно до закону, реалізується у поданні відповідної заяви та отриманні дозволу на виконання будівельних робіт.

Також, нормами статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" №3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020 року) визначалося наступне.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Отже, на час отримання дозволу на виконання будівельних робіт (14.06.2019), відповідач як замовник будівництва мав намір щодо забудови земельної ділянки та був зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не вчинив необхідних дій для виконання цього обов`язку. Відповідач, як встановив апеляційний суд, самостійно до органу місцевого самоврядування не звертався, договору про пайову участь не укладав.

В подальшому, 1 січня 2020 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 року №132-IX (далі -Закон №132-IX), у відповідності з яким з 01.01.2020 року було виключено статтю 40 Закону №3038-VI, якою було урегульовано питання пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Законом №123-ІХ зокрема було визначено, що з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, а проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Разом з тим, зміна норм права і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. За таких умов триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону №3038-VI (в редакції, що діяла до 01.01.2020 року) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до частини другої статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а тому і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що саме з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону №3038-VI після втрати нею чинності.

Окрім цього, пунктом 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. У такому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19.

Отже, колегія суддів наголошує на тому, що правилами статті 40 Закону №3038-VI визначався обов`язок участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у передбачених цим Законом випадках який реалізувався шляхом перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

Одночасно, частиною дев`ятою статті 40 Закону №3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону №132-IX, статтю 40 Закону №3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 року передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону №3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку, обов`язок відповідача, як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску у 2020 році визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX.

Таким чином, відображений у зазначених нормах обов`язок пайової участі законодавець запровадив для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

У цих двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 року; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі №910/9548/21.

З матеріалів справи вбачається, що Рівненська міська рада та ТОВ "Агат Авто" договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не укладали. Окрім цього суди встановили, що сплату пайової участі до міського бюджету, в тому числі на виконання вимог Закону №132-IX, відповідач не здійснював.

Натомість у якості підстави для звільнення від сплати пайової участі відповідач вказав норми пункту 13 розділу І Закону №132-IX.

У період з 14.06.2019 року по 18.10.2023 року ТОВ "Агат Авто", на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 14.06.2019 року №РВ 64, відповідач здійснив будівництво об`єкта: "Нове будівництво торгово - офісного комплексу з автосалоном на земельній ділянці з кадастровим номером :01:068:0004 на вул. Макарова в м.Рівне Рівненської територіальної громади, Рівненського району Рівненської області".

29.12.2023 року Управлінням ДАБК Рівненської міської ради видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів РВ 62, назва об`єкта: "Нове будівництво торгово-офісного комплексу з автосалоном на земельній ділянці з кадастровим номером :01:068:0004 на вул. Макарова в м.Рівне Рівненської територіальної громади, Рівненського району Рівненської області". Дата реєстрації сертифіката в ЄДЕССБ 29.12.2023 року.

Отже, враховуючи, що згідно з дозволом на виконання будівельних робіт будівництво об`єкта розпочалося у червні 2019 року, тобто до набрання чинності Законом №132-ІХ (17.10.2019 року), відповідач зобов`язаний був у період з початку будівельних робіт забудови і до 01.01.2020 року звернутися до Рівненської міської ради із заявою про укладення договору про пайову участь.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів наголошує на тому, що на час коли згадана вище редакція статті 40 Закону №132-ІХ була чинною відповідач вже мав статус замовника будівництва та намір щодо забудови земельної ділянки, а отже наявний обов`язок відповідача взяти участь у створенні і розвитку інфраструктури міста. Такі обставини підтверджуються видачею дозволу на виконання будівельних робіт від 14.06.2019, містобудівними умовами і обмеженнями забудови земельної ділянки №01-м/154 від 18 серпня 2016 року, договором №152 від 20 квітня 2019 року про здійснення технічного нагляду за об`єктом будівництва, наказом про призначення відповідального за ведення технічного нагляду від 20 квітня 2018 року №4.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ухилився від виконання свого обов`язку, чим порушив норму статті 40 Закону №3038-VI щодо обов`язкової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, яка на момент початку побудови об`єкта і до 01.01.2020 року була чинною.

Окрім цього, враховуючи, що будівництво об`єкта розпочалося у червні 2019 року абзацом другим пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

А проте, усупереч наведеним вимогам законодавства щодо містобудівної діяльності, відповідач до Рівненської міської ради протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 року не звертався, заяву про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва до органу місцевого самоврядування не подавав. Така поведінка з боку відповідача є неправомірною та такою, що порушує права територіальної громади в особі міської ради.

Також відповідач, як замовник об`єкта будівництва не дотримався передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) у строк до дати прийняття об`єкта в експлуатацію.

Окрім цього колегія суддів враховує позицію наведену у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №910/9548/21 про те, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 року не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 року не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Такі висновки Верховного Суду у цій справі відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 року та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону №3038-VI) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020 року, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 року з метою уникнення сплати пайової участі.

Слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що невиконання особою положень законодавства не повинно призводити до настання бажаного для неї внаслідок такого невиконання результату у вигляді звільнення від платежу та надавати майнові переваги порівняно із законослухняною особою.

З огляду на такі обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відповідач був зобов`язаний у 2020 році звернутися до позивача (органу місцевого самоврядування) із заявою про визначення розміру пайової участі стосовно об`єкта будівництва у строк до 10.01.2020 року і до введення об`єкта в експлуатацію у грудні 2023 року (29.12.2023 року) сплатити пайові внески.

Проте, не сплативши пайову участь до місцевого бюджету попри законодавчо закріплений обов`язок, відповідач таким чином зберіг за собою майно (грошові кошти) за рахунок територіальної громади без достатньої правової підстави. Отже має місце підтвердження порушення прав за захистом яких подано цей позов.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що обов`язок у нього зі сплати пайового внеску в силу Закону України №132-IX від 20 вересня 2019 року та його повернення на підставі статті 1212 ЦК України не виникав, оскільки перші будівельні роботи фактично розпочаті у 2022 році, колегія суддів оцінює критично, оскільки у сертифікаті готовності об`єкта до експлуатації від 29.12.2023 року вказано, що будівництво об`єкта розпочато у червні 2019 року, а завершено у жовтні 2023 року.

Разом з тим, безпосереднє здійснення тих чи інших підготовчих або будівельних робіт не має визначального значення, оскільки обов`язок відповідача, як замовника, взяти участь у створенні та розвитку міської інфраструктури виник із наміру забудови земельної ділянки розміщеної в межах міста, що пов`язується з правом виконувати будівельні роботи та реалізується через дозвіл на виконання будівельних робіт, який видано відповідачу у червні 2019 року.

Також певні обов`язки пов`язані зі здійсненням забудови виникають у замовника, ще до початку фактичного виконання підготовчих та будівельних робіт.

Так, відповідно до абзацу першого частини 2 статті 29 Закону № 3038-VI фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Суди враховують, що дозвіл на виконання будівельних робіт видано відповідачу у червні 2019 року, а містобудівні умови і обмеженнями забудови земельної ділянки відповідач одержав ще у серпні 2016 року. Отже намір здійснювати забудову був підтверджений ще у червні 2019 року. Тобто обов`язок відповідача взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної міської інфраструктури мав місце до внесення згаданих вище законодавчих змін.

Таким чином у строк до 01.01.2020 року відповідач мав обов`язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури на підставі норм статті 40 Закону №3038-VI, який реалізувався через самостійне звернення замовника до міської ради та з наступним укладенням договору про пайову участь.

Натомість після 01.01.2020 року відповідач повинен був звернутися до міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та сплатити пайову участь до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто до 29.12.2023 року.

У зв`язку з наведеним не заслуговують на увагу доводи апелянта, що замовник звільняється від сплати коштів пайової участі на підставі пункту 13 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким виключено статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка регулювала сплату коштів пайової участі, оскільки, як вже зазначав апеляційний суд, будівництво об`єкта розпочате у 2019 році, а тому згідно з абзацом другим пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX , визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Колегія судів відхиляє аргументи відповідача, що безпосередні будівельні роботи здійснювались у період 2022-2023 років, оскільки нові містобудівні умови та обмеження відповідач отримав лише у жовтні 2021 року, а тому у відповідача не виник обов`язок пайової участі.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що прокурором доведено обов`язок відповідача як замовника будівництва здійснити оплату пайової участі щодо об`єкта будівництва у 2020 році до прийняття його в експлуатацію, що визначено безпосередньо п.4 ч.2 р.ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ.

Невиконання відповідачем законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення об`єкта в експлуатацію надає право на стягнення цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Так, відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В цьому конкретному випадку суд зауважує, що замовник будівництва (відповідач) зобов`язаний перерахувати органу місцевого самоврядування (позивачу) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Такі висновки сформульовані також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №643/21744/19 та Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі №910/9548/21.

У своїй постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду у справі №643/21744/19 також вказала, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17.

Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Щодо визначення розміру пайової участі, яку зобов`язаний сплатити відповідач, колегія суддів зазначає наступне.

Прокурор та позивач Рівненська міська рада вважають, що судом помилково застосовано у вирішенні спору рішення Рівненської міської ради від 27 грудня 2012 року №2703 "Про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Рівного", яким було встановлено менший розмір пайової участі , ніж визначено законом, та стягнуто з відповідача пайову участь у розмірі 3% загальної кошторисної вартості будівництва.

Натомість , апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції надано правильне тлумачення положень діючого на час розгляду справи Закону №132-ІХ , яким вирішено питання про застосування закону, крім іншого, у перехідний період.

Абзац 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ, який набрав чинності 17.10.2019 року, визначає, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

У разі , якщо договір не було укладено застосувати слід положення Закону, відповідно до якого встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Таким чином, обов`язок відповідача взяти участь у розвитку інфраструктури міста і сплатити відповідний пайовий внесок, який визначався законом Закону №3038-VI (та прийнятим на його підставі рішенням міської ради ) , не припинився у зв`язку з прийняттям Закону 132-IX для тих замовників будівництва, які виявили намір забудувати земельну ділянку до 01.01.2020 року.

Суд першої інстанції, досліджуючи питання визначення розміру пайової участі у цій справі, з публічних джерел, зокрема із сайту Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради (https://arhrv.gov.ua/docs/download/105) встановив, що на час набрання чинності Законом №132-ІХ (17.10.2019 року), рішення Рівненської міської ради від 27 грудня 2012 року №2703 "Про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Рівного" було чинним.

Цим рішенням міської ради затверджено розміри пайової участі замовника в розвитку інфраструктури міста Рівного (у відсотках від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта): для будівництва житла 1,5 %, для об`єктів реконструкції - 0%, для об`єктів реставрації 2 %, для будівництва комерційних та промислових об`єктів 3%, для будівництва автозаправних станцій, аптек, кафе, ресторанів - 10%.

Згідно з даними сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів РВ 62, загальна кошторисна вартість об`єкта будівництва становить 134 631,88 тис. грн.

За наведеною у рішенні Рівненської міської ради від 27 грудня 2012 року №2703 категоризацією об`єктів будівництва збудований відповідачем торгово - офісний комплекс з автосалоном відноситься до "комерційних та промислових об`єктів" для яких передбачено розмір пайової участі - 3 % від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку, розмір пайової участі, який підлягав до сплати забудовником до місцевого бюджету територіальної громади, з огляду на рішення органу місцевого самоврядування яке було чинне на час набрання чинності Законом №132-ІХ, становить 4 038 956,40 грн (3 %).

Оскільки законодавець визначив можливість застосування розміру пайової участі, затвердженого рішенням органу місцевого самоврядування, за умови, якщо рішення на час набрання чинності цього закону є діючим, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення іншого розміру пайового внеску.

Відтак, враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи прокурора про те, що в даному випадку розмір пайової участі щодо вказаного об`єкту будівництва складає 5 385 275, 20 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, поданої суду першої інстанції.

Прокурор звернувся з цим позовом до суду 31 грудня 2024 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з нормами статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Окрім того, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено і він триває до нині.

Згідно з приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином позовна давність зупинена на строк дії воєнного стану.

З огляду на наведені норми колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку прокурор не пропустив позовну давність по вимогах цього позову.

Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд зазначає, що станом на початок будівництва, закон передбачав участь замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Відповідач не уклав договір щодо пайової участі.

Однак, невчинення дій з укладення договору щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не скасовує обов`язок забудовника у сплаті відповідного внеску, який існував від початку будівництва. На час завершення будівельних робіт відповідач не виконав свого обов`язку щодо сплати пайової участі.

При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з розрахунку розміру пайової участі у відсотковому відношенні від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, яке затверджене рішенням органу місцевого самоврядування.

Відтак, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з урахуванням наведених положень. Місцевий господарський суд з достатньою повнотою розглянув справу, дослідивши обставини , які мають істотне значення, надав належну оцінку доказам, висновки суду не суперечать встановленому, помилкового застосування норм матеріального і процесуального права не встановлено апеляційним судом.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до незгоди з оцінкою встановлених судом першої інстанції обставин справи.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Таким чином, у апеляційних скаргах Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" та Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційних скарг, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційних скарг висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агат Авто" та Першого заступника керівника Рівненської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.04.2025р. у справі №918/1211/24 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/1211/24 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "31" липня 2025 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.