РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2025Справа № 910/11258/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області вул. Прикордонника Лазаренка 1, м. Черкаси, Черкаська область, 18029

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" вул. Єжи Гедройця 5, м. Київ, 03150

про стягнення 3 647,03 грн.

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 3647,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 271 на постійне та обов`язкове обслуговування державними аварійно - рятувальними службами об`єктів та окремих територій від 27.01.2020, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11258/23 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд дійшов висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Окрім того, вказаною ухвалою суду встановлено позивачу в строк до 31.08.2023 надати розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а також належні та допустимі докази надання відповідачеві повного обсягу підтверджувальних документів, передбачених умовами п.4.1 Договору, до моменту звернення до суду з даним позовом.

У свою чергу, від відповідача 14.08.2023 засобами електронного зв`язку суду надійшов відзив на позовну заяву № НХ09/1408 від 14.08.2023, з доказами направлення на адресу позивача, в якому відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість вимог позивача з огляду на те, що з 2015 року по теперішній час між сторонами не було підписано жодного акту про надання послуг. Крім того, з 2015 року між сторонами відсутні будь-які взаємовідносини через відсутність причин, які зумовлюють небезпеку виникнення надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, передбачених Розділом І Договору. Згідно умов спірного Договору позивач організовує та здійснює аварійно-рятувальне обслуговування об`єкту - служба матеріально-технічного забезпечення Одеської залізниці (Шевченківський територіальний відділ матеріально-технічного забезпечення, м. Сміла, вул. Т.Шевченка, 18В). Проте, з огляду на надані позивачем акти № 671, 672 та розрахунки-фактури від 31.08.2022, отримувачем послуг зазначено АТ "Укрзалізниця", м. Київ, вул. Єжи Ґедройця,5, а відтак відповідно до приписів ст. 74 ГПК України такі послуги безпосередньо відповідачу у період з 01.01.2015 по 30.03.2022 не надавались. Крім того, згідно наданих нарядів на службу, зокрема за січень, лютий та березень 2022 року у п. 6 "Виїзди на події". У графах "Мета виїзду" та "Адреса" відсутнє позначення об`єкта Шевченківського територіального відділу МТЗ за адресою: м. Сміла, вул. Т.Шевченка, 18В, а відтак послуги з обслуговування по вказаному об`єкту не надавались. Також відповідач посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2021 по справі №910/12513/21, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022, яким відмовлено позивачу у стягненні 17 641,64 грн. за період з 01.01.2015 по 31.12.2021, у зв`язку з чим просить залишити позовні вимоги без задоволення. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Окрім цього, 17.08.2023 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 17.08.2023, з доказами надсилання на адресу відповідача, за змістом якої позивач вказує на те, що Шевченківський територіальний відділ МТЗ за адресою: м. Сміла, вул. Т.Шевченка, 18В, було включено до переліку потенційно небезпечних об`єктів Черкаської області протоколом комісії з питань ТЕБ та НС Черкаської облдержадміністрації № 42 від 23.10.2020, реєстраційний номер у Державному реєстрі ПНО: ПНО-01.71.2010.0022263. Позивач погоджується з тим, що підписані сторонами акти здачі-приймання наданих послуг за вказаний період у позивача відсутні, однак, на переконання позивача, це не означає ненадання послуг фактично, оскільки останнє підтверджується наданими до матеріалів справи нарядами на службу подобово за весь період, які містять інформацію про склад чергового караулу та перелік наявної на чергуванні спеціальної техніки. Відтак, відповідно до п. 4.1. спірного Договору вартість функціонування структурних підрозділів "аварійно-рятувальної служби" у режиму постійної готовності складає 2 932,08 грн. на рік (2,5% від загальної вартості постійного та обов`язкового обслуговування - 117 285,00 грн.), отже за умови відсутності відмови від договору з боку відповідача та розірвання останнього за згодою сторін шляхом обміну листами № 145/01-03 від 11.03.2022 та №НХ-09/1094 від 31.03.2022 - з 31.03.2022 року, за вказані послуги відповідач мав сплачувати кошти згідно умов п. 4.1. Договору. Також позивач посилається на Закон України "Про аварійно-рятувальні служби" від 14.12.1999, чинний на час підписання спірного Договору, та вказує, що заборгованість сплачується не за виконання аварійно-рятувальних робіт, а за функціонування структурних підрозділів таких служб у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення, що є різними послугами.

Позивачем також зазначено, що підставою для відмови у задоволенні позову у справі № 910/12513/21 було вибіркове, не за весь період, надання нарядів на службу, в той час як у даній справи позивачем надано копії нарядів на кожну добу спірного періоду, та, окрім цього, позивач вказує на помилковість тверджень відповідача щодо періодів, які були предметом розгляду у справі №910/12513/21 (з 01.01.2015 по 31.12.2020), а період з 01.01.2021 по 31.12.2021 не розглядався, відповідно, зазначення такого по тексту рішення суду є опискою.

Між тим, зазначення в актах № 671, 672 та розрахунках-фактурах від 31.08.2022 отримувачем послуг АТ "Укрзалізниця" пояснюється тим, що відповідач є правонаступником усіх прав та обов`язків ДП Одеська залізниця по Договору № 271 від 27.01.2010, що було встановлено постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022. Помилковим є твердження відповідача і про періоди, які були предметом розгляду у справі №910/12513/21, оскільки мова йдеться про період з 01.01.2015 по 31.12.2020, а період з 01.01.2021 по 31.12.2021 не розглядався, відповідно, зазначення такого по тексту рішення суду є опискою.

На виконання вимог ухвали суду від 31.07.2023 позивачем також у своїй відповіді на відзив б/н від 17.08.2023 наведено розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи - 2684,00 грн., які складаються з витрат по сплаті судового збору, а також зазначено, що підтверджувальні документи надання відповідачу послуг направлялись останньому разом з претензією № 489/01-03 від 02.09.2022, що підтверджується описом цінного листа (вибірково надані наряди на службу, акти здачі-приймання наданих послуг).

Також 17.08.2023 через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про долучення доказів б/н від 17.08.2023, а саме: копії позовної заяви у справі № 910/12513/21, на підтвердження проти доводів відповідача про те, що стягнення заборгованості за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 вже були предметом розгляду по справі № 910/12513/21.

У свою чергу, від відповідача 25.08.2023 засобами електронного зв`язку суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву № НХ09/2508 від 25.08.2023, відповідно до яких відповідач вказує, що надані до матеріалів справи позивачем докази не підтверджують надання послуг та отримання таких відповідачем у розумінні ст. 13, 74, 76-79, 86 ГПК України. Крім того, виходячи з умов укладеного між сторонами Договору оплата за виконання аварійно-рятувальних робіт виконується за фактичними витратами на їх виконання на підставі підтверджувальних документів (актів, відомостей обліку робочого часу тощо), однак із наданих позивачем документів неможливо встановити за яким саме об`єктом надавались послуги, вказані документи також не містять підтвердження понесених позивачем фактичних витрат на виконання таких послуг. Відповідач також вказував і на відсутність ухвали про виправлення описки в рішенні суду від 30.12.2021.

Окрім цього, 11.09.2023 через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме ухвали Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у справі № 910/12513/21 про виправлення описки в частині зазначення період обслуговування, який був предметом розгляду справи № 910/12513/21.

В подальшому, від відповідача 25.08.2023 засобами електронного зв`язку суду надійшли заперечення на клопотання №НХ09/909 від 19.09.2023 про долучення позивачем до матеріалів справи копії ухвали Господарського суду міста Києва від 07.09.2023, оскільки позивач звернувся до суду із заявою про виправлення описки в рішенні суду від 30.12.2021 після подання позовної заяви по вказаній справі - 28.08.2023 та після відкриття провадження по справі. При цьому позивач не наводить обставин, які не залежали від нього та унеможливлювали його звернення до Господарського суду міста Києва по справі № 910/12513/21 із відповідною заявою протягом двох років, до пред`явлення позовної заяви по даній справі № 910/11258/23 у відповідності до приписів ст. 74, 80, 162, 164 ГПК України, а тому просив клопотання позивача про долучення доказів залишити без задоволення.

Вирішуючи питання про поновлення позивачу строку для подання доказів суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Стаття 118 ГПК України визначає, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до частини першої статті 119 ГПК України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Частиною четвертою статті 119 ГПК України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Господарсько-процесуальний закон детально регламентує строки подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування. Зокрема, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 80 ГПК України), а відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Тобто, закріплення нормами ГПК України строку на подання доказів дозволяє вже на початку судового провадження визначитися із тактикою та стратегією ведення процесу, спрогнозувати поведінку свого процесуального опонента, визначитися із фактами, які не потребують доказування тощо.

Суд зазначає з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 191/2592/19-ц, що дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, жодним чином не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. При цьому суд має сприяти у вирішенні спору та вживати заходи для повного та всебічного розгляду справи, оскільки неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, має наслідком формальний підхід при вирішенні спору.

Господарський процес є формою реалізації правосуддя, яка забезпечує і гарантії здійснення правосуддя, і гарантії права громадян/юридичних осіб на судовий захист, при цьому такий зв`язок правосуддя і господарського судочинства пояснює їх принципову єдність як змісту і форми.

Правосуддя через процес необхідно розглядати як доступність, що полягає у певному стандарті, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизується в належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.

Так, зі змісту ухвали Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у справі №910/12513/21, яку позивач просить долучити до матеріалів справи, вбачається, що судом було усунуто допущену у рішенні суду від 30.12.2021 описку в частині зазначення періоду обслуговування, який був предметом розгляду справи № 910/12513/21 та яка була допущена під час виготовлення повного тексту рішення суду. Вказана ухвала не була оскаржена відповідачем в апеляційному порядку, набрала законної сили, а отже є обов`язковою до виконання згідно вимог ст. 18 ГПК України.

Таким чином, беручи до уваги той факт, що ухвалою суду від 07.09.2023 було усунуто неточності щодо встановлених фактичних обставин справи №910/12513/21, з метою уникнення у даній справі надмірного формалізму щодо застосування норм господарського процесу, що унеможливить встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, враховуючи норми статей 7, 13 ГПК України, а також враховуючи завдання та основні засади (принципи) господарського судочинства, визначені статтею 2 ГПК України, та критерії обґрунтованості судового рішення згідно ст. 236 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивачу пропущеного строку для подання доказів та прийняття їх до розгляду.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Поряд із цим суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено за матеріалами справи, що 27.01.2010 між Державною аварійно-рятувальною службою - Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення ГУ МНС України в Черкаській області (після зміни найменування - Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області) (аварійно-рятувальна служба за договором, позивач по справі) та Службою МТЗ Одеської залізниці (відділ МТЗ ст. Шевченка) (правонаступником якого є АТ "Укрзалізниця") (об`єкт за договором, відповідач по справі) було укладено Договір на постійне та обов`язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єктів та окремих територій № 271 (далі - Договір), предметом якого згідно пункту 1 є організація та здійснення Аварійно-рятувальною службою аварійно-рятувального обслуговування Об`єкта з метою своєчасного реагування та виконання аварійно-рятувальних робіт при виникненні на Об`єкті надзвичайної ситуації, а також профілактичної роботи із запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного та природного характерів, спрямованої на поліпшення техногенної безпеки об`єктів територій та підвищення рівня підготовленості об`єкта та рятування людей та ліквідації надзвичайних ситуацій.

Розділами 1 - 7 Договору сторони узгодили предмет договору, обов`язки Аварійно-рятувальної служби, обов`язки Об`єкта, вартість обслуговування і порядок розрахунку, відповідальність сторін, термін дії договору та інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Як визначено п. 6.1. Договору, останній вступає в силу з 01.02.2010.

Дія Договору може бути припинена у разі виключення об`єкта з переліку об`єктів, які підлягають постійному та обов`язковому обслуговуванню державними аварійно-рятувальними службами, а також зникнення причин, які зумовлюють небезпеку виникнення надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (п. 6.2. Договору).

Згідно умов п. 6.3. Договору при відмові від послуг Аварійно-рятувальної служби Об`єкт повинен не пізніше як за місяць письмово попередити про це іншу сторону.

Наразі, на час реалізації спірних правовідносин матеріали справи не містять доказів настання обставин, визначених п. 6.2. Договору або відмови Об`єкта від послуг Аварійно-рятувальної служби в порядку, передбаченому п. 6.3. Договору.

Вказаний Договір підписаний представниками аварійно-рятувальної служби і об`єкту (Одеська залізниця, Служба матеріально-технічного забезпечення) та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, з урахуванням предмету та суб`єктного складу сторін договорів, які є основними ознаками договору та дають змогу кваліфікувати вид договору незалежно від того, яке найменування привласнили йому сторони судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, враховуючи специфіку правовідносин сторін та предмет договору, а саме щодо надання послуг з постійного та обов`язкового обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єктів та окремих територій, правовідносини сторін також регулюються положеннями Закону України "Про аварійно-рятувальні служби", яким визначені правові засади організаційні, правові та економічні засади створення і діяльності аварійно-рятувальних служб, обов`язки, права, гарантії соціального захисту та відповідальність рятувальників, а також питання міжнародного співробітництва у сфері ліквідації надзвичайних ситуацій, та який діяв на час укладення спірного Договору та втратив чинність на підставі Кодексу цивільного захисту України № 5403-VI від 02.10.2012.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про аварійно-рятувальні служби" (далі - Закон), чинного на час підписання спірного Договору, аварійно-рятувальна служба - сукупність організаційно об`єднаних органів управління, сил та засобів, призначених для вирішення завдань щодо запобігання та ліквідації надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру та окремих їх наслідків, проведення пошукових, аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт.

Спеціалізована аварійно-рятувальна служба - професійна аварійно-рятувальна служба, що має підготовлений і споряджений особовий склад для ліквідації окремих класів і підкласів надзвичайних ситуацій (гасіння газових фонтанів, надання екстреної медичної допомоги потерпілим, водолазні роботи тощо) та відповідні аварійно-рятувальні засоби;

Однією із основних функцій аварійно-рятувальних служб, визначених статтею 3 Закону, є забезпечення готовності своїх органів управління, сил і засобів до дій за призначенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону професійні аварійно-рятувальні служби забезпечують постійну цілодобову готовність своїх формувань до негайного виїзду на об`єкти і території для рятування людей та ліквідації надзвичайних ситуацій.

Згідно положень ст. 5 Закону аварійно-рятувальні служби обслуговують окремі території, а також підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, на яких існує небезпека виникнення надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Постійному та обов`язковому обслуговуванню аварійно-рятувальними службами підлягають, зокрема, споруди транспортних підприємств, організацій з підвищеними вимогами до рівня безпеки їх експлуатації (морські та річкові порти, аеродроми та аеропорти, метрополітен тощо).

Перелік об`єктів та окремих територій, які підлягають постійному та обов`язковому обслуговуванню державними аварійно-рятувальними службами, визначається згідно з законодавством.

Об`єкти та окремі території, які підлягають постійному та обов`язковому обслуговуванню комунальними і аварійно-рятувальними службами громадських організацій, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах цивільного захисту, рятувальної справи, органом місцевого самоврядування, що створюють ці служби, та законодавством.

В свою чергу, згідно ст. 22 Кодексу цивільного захисту України аварійно-рятувальні служби входять до складу сил цивільного захисту, одним з основних завдань якого є проведення аварійно-рятувального обслуговування суб`єктів господарювання та окремих територій, на яких існує небезпека виникнення надзвичайних ситуацій.

Згідно ст. 23 вказаного Кодексу на аварійно-рятувальні служби покладається виконання завдань, зокрема, аварійно-рятувальне обслуговування на договірній основі суб`єктів господарювання та окремих територій, на яких існує небезпека виникнення надзвичайних ситуацій.

Відповідно до наданого позивачем до матеріалів справи Переліку потенційно - небезпечних об`єктів Черкаської області, затвердженого на засіданні регіональної комісії з питань ТЕБ та НС Черкаської облдержадміністрації протокол № 42 від 23.10.2020, потенційно небезпечними об`єктами, які зареєстровані у Державному реєстрі потенційно небезпечних об`єктів м. Черкаси, в тому числі, є: Шевченківський територіальний відділ матеріально-технічного забезпечення, місцезнаходження потенційно небезпечного об`єкту - м. Сміла, вул. Т. Шевченка, буд. 18В, адреса юридичної особи - м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19а; Локомотивне депо станції ім. Т. Г. Шевченко, місцезнаходження потенційно небезпечного об`єкту - м. Сміла, вул. Орєшкова, буд. 65, адреса юридичної особи - м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19а; Ремонтно - вагонне депо ім. Тараса Шевченка, місцезнаходження потенційно небезпечного об`єкту - м. Сміла, вул. Північновокзальна, буд. 7, адреса юридичної особи - м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19а.

Враховуючи наведене, судом за матеріалами справи встановлено, що на момент підписання спірного Договору постійному обслуговуванню аварійно-рятувальними службами відповідно до вимог чинного на той час Закону України "Про аварійно-рятувальні служби" підлягав, зокрема, Шевченківський територіальний відділ матеріально-технічного забезпечення, місцезнаходження потенційно небезпечного об`єкту - м. Сміла, вул. Т. Шевченка, буд. 18В, адреса юридичної особи - м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19а.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Для виконання покладених завдань аварійно - рятувальна служба зобов`язана, зокрема, здійснювати добір основного особового складу виконавця відповідного кваліфікаційного рівня та стану здоров`я, придатного до роботи в екстремальних умовах. Постійно підтримувати необхідний фізичний, психологічний рівень підготовки рятувальників та високий рівень професіоналізму для проведення аварійно-рятувальних робіт; забезпечувати функціонування структурних підрозділів у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно - рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості 1 оперативних одиниць згідно з нормативом виїзду на об`єкт, що регламентується планами реагування на надзвичайні ситуації; під час ліквідації надзвичайних ситуацій забезпечувати: виконання заходів, передбачених планами реагування на надзвичайні ситуації (планами ліквідацій аварій, планами локалізації та ліквідації аварійних ситуацій і аварій), оперативне визначення обстановки, що склалася внаслідок надзвичайної ситуації, і основних напрямків дій, пов`язаних з ліквідацією надзвичайної ситуації; вжиття термінових заходів для пошуку і рятування людей у зоні надзвичайної ситуації, надання невідкладної медичної та іншої допомоги потерпілим (п.п. 2.1, 2.2, 2.5. Договору).

Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до пункту 4.1. Договору вартість функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості однієї оперативної одиниці складає 2,5 % від загальної вартості постійного та обов`язкового обслуговування (117 285,00 грн.), а саме 2 932,08 грн. на рік.

Ця вартість встановлена сторонами на основі розрахунку (калькуляції), який додається і виконаний згідно з вимогами Порядку визначення розмірів оплати за обслуговування об`єктів та окремих територій державними аварійно-рятувальними службами.

Оплата за виконання аварійно-рятувальних робіт виконується за фактичними витратами на їх виконання на підставі підтверджувальних документів (актів, відомостей обліку робочого часу тощо). За додатковою угодою сторін можливі інші види розрахунків, що не порушують чинне законодавство України. За взаємною згодою сторін вартість обслуговування згідно з договором може змінюватись шляхом внесення змін і доповнень до договору.

Згідно п. 4.2 Договору плата за обслуговування об`єкта аварійно- рятувальною службою здійснюється перерахуванням коштів у визначені строки згідно з наданим розрахунком.

Також до Договору, у відповідності до п. 4.1 позивачем надано Калькуляцію вартості постійного та обов`язкового обслуговування оперативним підрозділом АРЗ СП ГУ МНС України в Черкаській області, затверджену начальником АРЗ СП ГУ МНС України в Черкаській області О.О. Коваленком від 27.01.2010, згідно з якою передбачено прямі витрати - прямі матеріальні витрати, сума витрат яких на рік становить 3449,50 грн., інші прямі витрати, сума витрат яких на рік становить 71898, 00 грн., загальні витрати, сума витрат яких на рік становить 2160,00 грн. та адміністративні витрати, сума витрат яких на рік становить 20230, 00 грн., а всього 117285,00 грн., ПДВ - 19547, 50 грн.

Отже, суд констатує, що умовами Договору встановлена фіксована вартість функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості однієї оперативної одиниці, яка складає 2,5 % від загальної вартості постійного та обов`язкового обслуговування та становить 2 932,08 грн. на рік.

При цьому, доказів узгодження сторонами інших строків та/або порядку оплати за Договором, ціни Договору чи зміни вартості функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності, враховуючи редакцію правочину, підписану представниками позивача та відповідача, матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, на підтвердження функціонування структурних підрозділів "аварійно-рятувальної служби" у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт позивачем в електронному вигляді (на CD-диску) надані скан-копії щодобових нарядів на службу за період з 01.01.2021 по 30.03.2022, які містять інформацію про склад чергового караулу та перелік наявної на чергуванні спеціальної техніки за добу.

Суд зазначає, що у частинах першій, третій статті 96 ГПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах, тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Приписами статті 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 ГПК України).

Враховуючи наведені вимоги процесуального законодавства та здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 ГПК України, Верховний Суд у справі № 922/51/20 дійшов висновку, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина 3 статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до увагу копію (паперову копію) електронного доказу у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідальність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

З урахування вищенаведеного судом приймаються до уваги надані позивачем докази (скан-копії) складання позивачем щодобових нарядів на службу за період з 01.01.2021 по 30.03.2022 як такі, що складені на виконання умов Договору та підтверджують інформацію про склад чергового караулу та перелік наявної на чергуванні спеціальної техніки.

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи підписані з боку позивача та засвідчені печаткою останнього Акти наданих послуг № 671 від 31.08.2022 та №672 від 31.08.2022 на надання послуг - функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості однієї оперативної одиниці за 2021 рік, код послуги 4060002, на суму 2932,08 грн. з ПДВ та за період 01.01.2022 по 30.03.2022, код послуги 4060002, на суму 714,95 грн. з ПДВ,

а також рахунки-фактури щодо оплати послуг - функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної бойової готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості 1 оперативних одиниць, код послуги 4060002, а саме: № 671 від 31.08.2022 за 2021 рік на суму 2 932, 08 грн. з ПДВ, № 672 від 31.08.2022 за 01.01.2022 по 30.03.2022 на суму 714, 95 грн. з ПДВ, які направлялись відповідачу разом з претензіями щодо погашення заборгованості № 489/01-03 від 02.09.2022 та № 768/01-03 від 19.12.2022.

Обставини направлення вказаних претензій, актів наданих послуг № 671 та №672 від 31.08.2022, та рахунків-фактури № 671 та №672 від 31.08.2022 підтверджуються копіями опису вкладення до цінного листа від 08.09.2022, накладної № 229 від 08.09.2022 про відправлення за адресою: РФ Одеська Залізниця АТ "Укрзалізниця", вул. Заньковецької, 2, Одеса, 65005, копією фіскального чеку № від 08.09.2022.

Факт отримання зазначених документів відповідачем не заперечувався.

В свою чергу, відповідачем надіслані Акти наданих послуг за 2021 рік та за період з 01.01.2022 по 30.03.2022 не були підписані та повернуті на адресу позивача, натомість відповідач у відповідях на претензії № НХ09-3264 від 15.09.2022 та №НХ09/22 від 03.01.2023 повідомив про відсутність підстав для оплати наданих послуг, з посиланням на відсутність доказів їх надання у спірний період, а також наявність судового рішення у справі № 910/12513/21.

При цьому, у відповіді на відзив б/н від 17.08.2023 позивач погоджується з тією обставиною, що підписані сторонами акти здачі-приймання наданих послуг за період з 01.01.2021 по 30.03.2022 у Аварійно - рятувальної служби відсутні, однак суд констатує, що на підтвердження факту надання послуг позивач посилається на долучені до матеріалів справи щодобові наряди на службу за вказаний період, які містять інформацію про склад чергового караулу та перелік наявної на чергуванні спеціальної техніки, та які розцінюються судом як належні та допустимі докази надання позивачем передбачених умовами спірного Договору послуг, що мають постійний цілодобовий характер.

Також суд зазначає, що в силу положень статті 901-903 Цивільного кодексу України договір про надання послуг характеризується особливим об`єктом, який, по-перше, має нематеріальний характер, по-друге, нероздільно пов`язаний з особистістю послугонадавача.

У зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має матеріального змісту, як це має місце при виконанні роботи, а полягає у самому процесі надання послуги. З урахуванням наведених особливостей слід зазначати, що стаття 177 Цивільного кодексу України серед переліку об`єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об`єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем.

Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача, синхронність надання й одержання послуги.

Суд звертає увагу, що чинне законодавство, яке регулює договори про надання послуг (ст. 901 Цивільного кодексу України), не вимагає щомісячного підтвердження факту надання послуг, характер яких визначається систематичністю та безперервністю, а отже, за висновками суду, зважаючи на специфіку правовідносин, незмінність об`єкту та змісту послуг, що надаються на постійній основі, періодичність оплати та розмір відповідних платежів, визначених виключно умовами Договору, користуючись свободою договору, передбаченою приписами статті 627 Цивільного кодексу України, сторонами умовами укладеного між сторонами правочину про надання послуг не передбачена необхідність щомісячного засвідчення актом наданих послуг.

Наразі, відсутність підписаних обома сторонами актів надання послуг або наявність недоліків в їх формі не може спростовувати надання послуг позивачем, оскільки, в даному випадку, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів у разі змінного складу господарської операції/надання послуг. За твердженням суду, відсутність підписаних з боку відповідача актів надання послуг, які містять відомості про господарську операцію, за умови вищевизначеного характеру таких послуг, а також наявності інших належних та допустимих доказів на підтвердження постійного та безперервного фактичного виконання стороною своїх зобов`язань, не є підставою для невизнання господарської операції та тверджень про ненадання позивачем відповідних послуг за Договором.

При цьому, виникнення обов`язку здійснити оплату за договором про надання послуг законодавець пов`язує саме з їх фактичним наданням у строки та в порядку, що встановлені договором, з визначенням строку (терміну) оплати умовами Договору або нормами чинного законодавства, а не з фактом передачі виконавцем послуг на підставі акту.

За таких обставин, враховуючи специфіку підписаного між сторонами правочину та правовідносин сторін, зважаючи на фіксовану в Договорі вартість послуг з функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт та надані позивачем щодобові наряди на службу за період з 01.01.2021 по 30.03.2022, рахунки та акти наданих послуг, а також відсутність погодження умовами спірного Договору обов`язкового укладення акту надання послуг як умови здійснення оплати, суд доходить висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання у відповідності до умов Договору та забезпечено цілодобове функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності, у зв`язку з чим вважає вказані в цих актах послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору, а вказані акти та рахунки - такими, що підлягають оплаті.

Судом також врахована відсутність будь - яких заперечень відповідача як замовника послуг (об`єкта) за період дії спірного Договору щодо обсягу та змісту наданих позивачем послуг з забезпечення функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення, зокрема, відсутність/неналежність виконання аварійно - рятувальних робіт та/або виїзду на виклик, відсутність телефонної комунікації з боку підрозділів позивача тощо.

Додатково суд звертає увагу на умови п. 4.1 Договору, згідно якого оплата за виконання аварійно - рятувальних робіт виконується за фактичними витратами на їх виконання на підставі підтверджувальних документів (актів, відомостей обліку робочого часу тощо) та наголошує, що відповідні умови оплати діють виключно в разі виникнення необхідності та фактичного виконання підрозділом Аварійно - рятувальної служби рятувальних робіт, отже за відсутності наданих сторонами доказів такого виконання, в тому числі наданих на вимоги ухвали суду від 31.07.2023, судом розцінюються як необґрунтовані заперечення відповідача проти позову з посиланням на ненадання позивачем доказів своєчасного реагування та виконання аварійно - рятувальних робіт при виникненні надзвичайної ситуації.

За умовами п. 3.12. Договору Об`єкт зобов`язаний оплачувати, відповідно до умов Договору, постійне та обов`язкове обслуговування аварійно-рятувальною службою об`єкта, у тому числі відшкодовувати витрати, що пов`язані з ліквідацією надзвичайних ситуацій.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У свою чергу, як встановлено судом за матеріалами справи, відповідач у відповідності до умов спірного Договору оплату за надані послуги з функціонування структурних підрозділів "аварійно-рятувальної служби" у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт за період з 01.01.2021 по 30.03.2022 у розмірі 3647,03 грн. не здійснив, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з нездійсненням відповідачем оплати за надані позивачем послуги з функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт позивач звернувся до відповідача з претензією від 02.09.2022 № 489/01-03, з доданими копіями нарядів на службу, а також актами наданих послуг № 671, №672 від 31.08.2022 і рахунками-фактурами № 671, №672 від 31.08.2022, а також повторно з претензією від 19.12.2022 № 768/01-03 .

Як зазначено судом вище, факт направлення претензії, актів наданих послуг та рахунків-фактури належним чином підтверджений матеріалами справи і не заперечується самим відповідачем.

Також судом за матеріалами справи встановлено, що позивач 19.12.2022 повторно звертався до відповідача з претензією від 19.12.2022 № 768/01-03, у відповідь на яку відповідач листом №НХ09/22 від 03.01.2023 вказав, що вимоги зазначеної претензії є такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення оплати за надані послуги з забезпечення функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт у спірний період 2021 - 30.03.2022 у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 2647,03 грн., яку позивач просить суд стягнути в поданій до суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним укладеного між сторонами Договору на постійне та обов`язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єктів та окремих територій № 271 від 27.01.2010 та/або його окремих положень та/або додатків до нього суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Окрім цього судом враховано рішення Господарського суду міста Києва від 30.12.2021 у справі №910/12513/21 за позовом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області до Акціонерного товариства "Українська залізниця", яке було залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 та набрало законної сили, яким відмовлено позивачу у стягненні 17 641,64 грн. боргу за договором № 271 на постійне та обов`язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єктів та окремих територій від 27.01.2010.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у справі №910/12513/21, яка набрала законної сили 07.09.2023, за заявою позивача виправлено описку, допущену у рішенні суду від 30.12.2021 в частині зазначення періоду обслуговування, який був предметом розгляду справи № 910/12513/21, зокрема, замінено в тексті рішення від 30.12.2021 період "01.01.2015 по 31.12.2021" на "01.01.2015 по 31.12.2020".

Як вбачається зі змісту вказаних рішень судів першої та апеляційної інстанції, предметом позову у справі № 910/12513/21 були вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.01.2015 по 31.12.2020 у зв`язку з несплатою наданих позивачем послуг з організації та здійснення аварійно-рятувального обслуговування за укладеним між сторонами Договором на постійне та обов`язкове обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єктів та окремих територій № 271 від 27.01.2010 у розмірі 17 641,64 грн.

При цьому, за змістом судових рішень у справі № 910/12513/21 встановлено, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог слугували: відсутність первинних документів, складених сторонами договору, які б підтверджували обставини надання послуг за договором у період з 01.01.2015 до 31.12.2020, належних доказів надсилання відповідачу рахунків на оплату послуг за договором впродовж 2015 - 2020 років на виконання п. 4.2 Договору, а також ненадання позивачем розрахунку (калькуляції) вартості обслуговування, та окрім цього суди першої та другої інстанцій дійшли висновку про те, що наряди на службу не підтверджують належне виконання позивачем у період з 01.01.2015 по 31.12.2020 його обов`язку з постійного обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єкта, оскільки складені позивачем одноосібно, не містять підписів відповідача, подані вибірково та не за весь період існування заборгованості, а відтак не є первинними документами, які підтверджують надання послуг відповідачу на загальну суму 17 559,48 грн.

З урахуванням змісту рішень у справі № 910/12513/21, предметом якої було стягнення заборгованості за тим самим Договором на постійне обслуговування державними аварійно-рятувальними службами об`єктів та окремих територій № 271 від 27.01.2010, на підставі якого виникли спірні правовідносини сторін у даній справі, суд зазначає, що встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 30.12.2021 по справі №910/12513/21, залишеному без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022, обставини виконання сторонами умов спірного Договору у період з 01.01.2015 по 31.12.2020 не впливають на вирішення даної справи, позаяк в даному спорі заявлені вимоги про стягнення заборгованості за інший період, у зв`язку з чим заперечення відповідача проти позову з посиланням на наявність судового рішення у справі № 910/12513/21 судом до уваги не приймаються.

Водночас суд звертає увагу, що відповідно до ч. ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Аналогічні приписи щодо застосування судами норм права, викладених в постановах Верховного Суду, містяться в ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Таким чином суд наголошує, що правові позиції першої та другої інстанцій не є обов`язковими для врахування іншими судами, на відміну від правових позицій, сформованих у постановах Верховного Суду.

При цьому суд констатує, що під час розгляду справи № 910/12513/21 не було звернуто увагу на положення п. 4.1 Договору щодо встановлення фіксованої вартості функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення у кількості однієї оперативної одиниці, та необхідність складання підтверджувальних документів, а саме актів виключно у випадку виконання аварійно-рятувальних робі у разі виникнення надзвичайних ситуацій, доказів наявності яких за спірний період сторонами суду не надано.

В той же час судом враховано, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 у справі № 910/12513/21, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо питання правонаступництва АТ "Укрзалізниця" за боргами державних підприємств залізничної галузі, викладених у постанові від 16.06.2020 року у справі №910/5953/17 (провадження №12-98гс19) встановлено, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником Служби матеріально-технічного забезпечення Одеської залізниці, якою було укладено спірний Договір, у зв`язку з чим суд наголошує на правомірності зазначення отримувачем послуг в актах наданих послуг № 671, № 672 та рахунках-фактурах від 31.08.2022 в якості замовника послуг саме АТ "Укрзалізниця".

Суд також зазначає, що відповідно до статті 188 Господарського кодексу України та статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Положеннями ст. 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України, який включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Так, згідно п. 6.4 Договору зміни і доповнення до Договору вносяться лише письмово за згодою сторін.

Судом за матеріалами справи встановлено, що спірний Договір було розірвано за пропозицією позивача шляхом обміну листами, зокрема, позивач звернувся до відповідача листом № 145/01-03 від 11.03.2022 з пропозицією про розірвання договору з моменту отримання від відповідача відповіді з підтвердженням, у відповідь на яку АТ «Українська залізниця» листом №НХ-09/1094 від 31.03.2022, що був отриманий позивачем 31.03.2022, погодила таке розірвання.

Враховуючи приписи частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України, згідно якої у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни, а також встановлені фактичні обставини, суд доходить висновку, що спірний Договір було розірвано 31.03.2022 за згодою сторін, а отже на спірні правовідносини поширюються умови останнього, в тому числі в частині п. 4.1 Договору щодо вартості постійного обслуговування та порядку розрахунку.

В той же суд наголошує, що висновки суду про розірвання спірного Договору за взаємною згодою сторін 31.03.2022 не впливають на зміст та порядок реалізації правовідносин сторін за таким договором у спірний період з 01.01.2021 по 30.03.2022.

Судом також не приймаються до уваги заперечення відповідача проти позову з посиланням на ненадання послуг безпосередньо відповідачу у спірний період з 01.01.2021 по 30.03.2022 та відсутність у наданих нарядах на службу, зокрема, за січень, лютий та березень 2022 року у п. 6 "Виїзди на події", у графах "Мета виїзду" та "Адреса" позначення об`єкта Шевченківського територіального відділу МТЗ за адресою: м. Сміла, вул. Т.Шевченка, 18В, та зазначення в актах № 671, 672, рахунках-фактурах від 31.08.2022 в якості отримувача послуг АТ "Укрзалізниця", а також посиланням на відсутність між сторонами будь-яких взаємовідносин через відсутність причин, які зумовлюють небезпеку виникнення надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, передбачених Розділом І Договору, оскільки за умовами Договору послуга з функціонування структурних підрозділів аварійно-рятувальної служби у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт в умовах надзвичайної ситуації або загрози її виникнення мала надаватись незалежно від виникнення надзвичайної ситуації.

При цьому суд акцентує увагу на меті укладеного Договору як, в першу чергу, спрямованого на профілактику (запобігання) та попередження виникнення надзвичайних ситуацій на об`єкті, а також зазначає про ненастання обставин виконання позивачем аварійно - рятувальних робіт за наслідками виникнення надзвичайних ситуацій у спірний період, які згідно умов п.4.1 Договору оплачуються за фактичними витратами на їх виконання на підставі підтверджувальних документів.

Крім того, суд зауважує, що умовами п. 6.3. Договору передбачено право об`єкта відмовитись від послуг аварійно-рятувальної служби, про що не пізніше як за місяць письмово попередити про це іншу сторону.

Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідач, хоч і не погоджується з фактом надання послуг позивачем, однак у передбаченому п. 6.3. Договору порядку та строки не звертався до останнього з відмовою від послуг аварійно-рятувальної служби та за весь період дії Договору не надав заперечень/скарг щодо обсягу та змісту наданих послуг, в тому числі щодо їх ненадання позивачем за умови укладеного між сторонами господарського договору.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що розмір заборгованості за надані позивачем послуги за Договором відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача боргу за надані послуги з функціонування структурних підрозділів "аварійно-рятувальної служби" у режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних робіт за період з 01.01.2021 по 30.03.2022 у розмірі 3647, 03 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Єжи Ґедройця 5, м. Київ, 03150; ) на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області (вул. Прикордонника Лазаренка 1, м. Черкаси, Черкаська область, 18029; ) 3 647 (три тисячі шістсот сорок сім) грн. 03 коп. боргу та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 23 липня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон