ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2526/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лермана Аркадія Георгійовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2025, ухвалене суддею Нікітенком С.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 20.03.2025

у справі № 916/2526/24

за позовом: Державного підприємства «ТВК»

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Лермана Аркадія Георгійовича

про: стягнення 91257,07 грн,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Державне підприємство «ТВК» (далі ДП «ТВК») звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лермана Аркадія Георгійовича (далі ФОП Лерман А.Г.), в якому просило суд (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду ухвалою від 26.11.2024) стягнути з останнього 91257,07 грн, з яких: 50599,00 грн основного боргу, 10119,98 грн штрафу, 266,16 грн заборгованості за спожиту електроенергію, 7196,23 грн 3% річних та 23075,70 грн інфляційних втрат.

Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами 20.06.2012 договором про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № С2-16/2012 (далі договір) в частині повної та своєчасної сплати вартості наданих позивачем послуг за червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2019 року, а також відшкодування вартості спожитої електроенергії.

В письмових поясненнях ФОП Лерман А.Г. зазначав про безпідставність, необґрунтованість позовних вимог, зокрема, що матеріали цієї справи не містять жодних доказів надання позивачем послуг за спірні періоди.

Також відповідач просив застосувати до позовних вимог ДП «ТВК» наслідки спливу строків позовної давності.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2025 у справі № 916/2526/24 позов ДП «ТВК» задоволено частково, стягнуто з ФОП Лермана А.Г. на його користь 50599,92 грн основного боргу, 10119,98 грн штрафу, 266,16 грн заборгованості за спожиту електроенергію, 7183,22 грн 3% річних та 23075,70 грн інфляційних втрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Водночас, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд зазначив про його часткову помилковість, у зв`язку з чим здійснив власний розрахунок.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач зазначає наступне:

- укладений між сторонами договір є удаваним правочином, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору оренди державного майна;

- в порушення приписів ст. 793 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) вказаний договір не був нотаріально посвідчений, а тому відповідно до ст. 220 ЦК України він є нікчемний;

- отримане в користування приміщення використовувалось ФОП Лерманом А.Г. для зберігання продукціє, а саме жіночого взуття, торгівлю яким здійснював апелянт, а факт обмеження доступу до продукції обмежував апелянта у праві на реалізацію права на підприємницьку діяльність, гарантованого ст. 42 Конституції України, а також права на працю передбачене ста. 43 Конституції України;

- за фактом тиску ТОВ «ТВК» на апелянта відкрито кримінальне провадження № 0000539 за кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 355 КК України (Примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань);

- матеріалах справи наявні докази тиску позивача на апелянта шляхом безпідставного та протиправного обмеження у доступі до об`єкта нерухомого майна, що мало наслідком створення перешкод у реалізації підприємницької діяльності та загрозу понести матеріальні збитку у зв`язку з відсутністю доступу до продукції, що змусило апелянта підписати з позивачем акт звірки взаєморозрахунків. Це не було враховано судом першої інстанції.

- позивачем неправомірно збільшено ціну договору, ціна є необґрунтованою, долучені накази та їх зміст не булу доведені до відповідача, відповідач не висловив свою згоду щодо їх прийняття, зміна ціни не була оформлена двосторонніми додатковими погодженнями до договору, що свідчить про відсутність відповідного волевиявлення та відповідно неврахування судом першої інстанції норми ст. 632 ЦПК України;

- позивачем пропущено строк позовної давності, що безпідставно не враховано судом. Зокрема скаржник вважає, що, за червень 2019 року: строк позовної давності сплив у червні 2022/до вимог про стягнення штрафної санкції - у грудні 2019 року; за липень 2019 року: строк позовної давності сплив у липні 2022/до вимог про стягнення штрафної санкції у січні 2020 року; за серпень 2019 року: строк позовної давності сплив у січні 2022/до вимог про стягнення штрафної санкції у лютому 2020 року; за вересень 2019 року: строк позовної давності сплив у вересень 2022/до вимог про стягнення штрафної санкції у березні 2020 року; за жовтень 2019 року: строк позовної давності сплив у жовтні 2022/до вимог про стягнення штрафної санкції у квітні 2020 року; за листопад 2019 року: строк позовної давності сплив у листопаді 2022/до вимог про стягнення штрафної санкції у травні 2020 року;

- відповідач не визнає згоду з обумовленою сумою у акті взаєморозрахунків від 18.11.2019, оскільки останній підписано апелянтом в силу недобросовісної поведінки позивача та обмежень прав апелянта в частині доступу до об`єкта нерухомого майна, що прямо вбачається зі змісту акта взаєморозрахунку. Відповідач заперечує та не визнає факт надання послуг, матеріали справи не містять жодних доказів надання відповідних послуг за договором за визначений позивачем період, так як в матеріалах справи відсутні акти надання-послуг, за яким можливо встановити період надання послуг, об`єм таких послуг, та, відповідно, ціну таких послуг, відсутні будь-які рахунки, які б засвідчували твердження та посилання позивача, щодо наявності заборгованості у відповідача;

До апеляційної скарги додані нові докази: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та фотоматеріали.

Обґрунтовуючи причини неподання цих доказів в суд першої інстанції, відповідач зазначає, що вони (докази) не можуть бути прямим доказом вини тієї чи іншої особи у вчиненні кримінального припорошення, адже на сьогоднішній день відсутній вирок суду за даним фактом, у зв`язку з чим апелянтом не було долучено даний доказ до матеріалів справи у суді першої інстанції, однак така обставина вказує на наявність дій апелянта після порушення його права, що окремо підтверджується доказами фотофіксації.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали даної справи, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з суду першої інстанції.

21.04.2025 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 апеляційну скаргу ФОП Лермана А.Г. залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України як таку, що не відповідає вимогам п. 3 ч. 3 ст. 258 ГПК України та встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання суду належних та допустимих доказів направлення копії скарги позивачу.

06.05.2025 від ФОП Лермана А.Г. надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано лист з описом вкладення на адресу ДП «ТВК».

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 за апеляційною скаргою ФОП Лермана А.Г. на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2025 у справі № 916/2526/24 відкрито апеляційне провадження, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ДП «ТВК» строк до 30.05.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення відповідачу) та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 ГПК України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1463/25 від 02.06.2025 (сформовано в системі «Електронний Суд 30.05.2025) ДП «ТВК» заперечувало проти її задоволення, зазначаючи про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, що матеріали цієї справи містять достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Заперечуючи проти доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що позивачем не спростовані доводи про нікчемність договору. Вкотре налогошено, що позивачем не доведено факт надання послуг. Ціна договору є сумою орендної плати та, відповідно, є ознакою удаваного правочину, укладеного сторонами з ініціативи позивача.

Будь-яких інших заяви чи клопотань від учасників справи не надходило.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, 20.06.2012 між ДП «ТВК» (сторона-1) та ФОП Лерманом А.Г. (сторона-2) укладено договір про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення № С2-16/2012 (далі договір), за умовами п. 1.1. якого ДП «ТВК» надає ФОП Лерману А.Г. послуги з обслуговування складсько-торгівельного приміщення на умовах та в термін передбачені наступним договором.

Відповідно до умов п. 2.1.1. договору сторона-1 зобов`язується передати стороні-2 в якості торгового місця, складсько-торгівельного приміщення, яке належить стороні-1 та розташоване на місці С2-16 загальною площею 72,0 кв.м., згідно технічного паспорту.

Згідно умов п. 2.2.2. договору сторона-2 зобов`язується сплачувати своєчасно послуги з обслуговування, а також витрати по тарифам в терміни які встановлені умовами договору у пунктах 2.3.1, 2.2.3, 3.1, 3.3. та 3.4. цього договору.

Відшкодовувати витрати за спожиту електроенергію, згідно тарифів, встановлених НКРЕ на день оплати, за показниками лічильника, який знаходиться з зовнішньої сторони складсько-торгівельного приміщення, встановлення якого здійснюється за рахунок сторони-2, за додатковою угодою. Відшкодовування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску сторони-2 до складсько-торгівельного приміщення за двостороннім актом (п. 2.2.3. договору).

Відповідно до умов п. 2.3.1. договору сторона-1 має право змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торгівельного приміщення, шляхом встановлення відповідних тарифів на послуги. Вартість послуг для сторони-2 вважається узгодженою за повідомленням сторони-1.

Сторона-2 здійснює оплату послуг за обслуговування згідно тарифів на послуги, які встановлюються стороною-1. При укладанні цього Договору, вартість послуг встановлюється у розмірі 3450 грн за місяць з ПДВ, з терміном сплати до 20 числа поточного місяця (п. 3.1. Договору).

Згідно умов п. 3.3. договору сторона-2 відшкодовує витрати спожитої електроенергії за минулий місяць до 15 числа поточного місяця, за умовою, яка визначена п. 2.2.3. договору.

За прострочення платежу, у розмірі, визначеному п. 3.1. та п. 3.2. договору, сторона-2, щомісячно сплачує штраф у розмірі 20% від суми обов`язкового щомісячного платежу (п. 4.3. договору).

Відповідно до умов п. 5.1. договору він укладений на 30 років, набуває чинності з 01 липня 2012 року та є дійсним до 30 червня 2042 року.

Наказом ДП «ТВК» «Про зміну та встановлення тарифів на послуги підприємства» від 23.01.2015 за № 06-а-2015, встановлена вартість послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення з 01.02.2015 у розмірі 3600 грн з ПДВ щомісячно (т. 1, а.с.62-63).

Наказом ДП «ТВК» «Про зміну та встановлення тарифів на послуги підприємства» від 15.02.2018 за № 06-а-2018, встановлена вартість послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення з 01.04.2018 у розмірі 4500 грн з ПДВ щомісячно (т. 1, а.с.64-67).

Наказом ДП «ТВК» «Про зміну та встановлення тарифів на послуги підприємства» від 31.07.2018 за № 37-а-2018, встановлена вартість послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення з 01.08.2018 у розмірі 6000 грн з ПДВ щомісячно (т. 1, а.с.68-70).

Наказом ДП «ТВК» «Про внесення змін до Наказу ДП «ТВК» «Про зміну та встановлення тарифів на послуги підприємства від 31.07.2018 № 37-а-2018» від 19.10.2018 за № 43, доповнено пунктом 20 Додаток №1 «Вартість послуг ДП «ТВК» з 01.08.2018», а саме найменуванням послуги: «Послуга з обслуговування насосної пожежної станції загальною площею 38,5 кв.м., (щомісячно), вартістю 18500 грн» (т. 1, а.с.71) та встановлено даний тариф з 01.11.2018.

Наказом ДП «ТВК» «Про встановлення тарифів на послуги підприємства» від 02.01.2019 за № 1-а-2019, встановлена вартість послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення з 02.01.2019 у розмірі 14000 грн з ПДВ щомісячно (т. 1, а.с.72-73).

Наказом ДП «ТВК» «Про внесення змін до Наказу ДП «ТВК» «Про встановлення тарифів на послуги підприємства на 2019 рік від 02.01.2019 № 1-а-2019» від 22.01.2019 за № 4-А, викладено пункт 5 Додатку №1 «Вартість послуг ДП «ТВК» на 2019 рік» в новій редакції, відповідно до якої «Послуга з обслуговування (за договорами, які були укладені до серпня 2018 року) щомісячно складає 14000 грн, яка складається з 13000,00 грн. КВЄД 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у. - обслуговування складсько-торгівельного приміщення та 1000 грн. КВЄД 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту надання вантажно-розвантажувальних робіт» (т.1, а.с. 74-75).

18.11.2019 між сторонами було підписано Акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого, сторони підтверджують, що позивач надав послуги за договором, а відповідач їх отримав в повному обсязі та зобов`язується сплатити заборгованість в сумі 58999,31 грн (з урахуванням ПДВ) не пізніші (трьох) календарних місяців з дати підписання сторонами цього Акту звірки взаєморозрахунків, а саме до 18.02.2020.

Також 18.11.2019 між сторонами було підписано додаткову угоду до договору, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про дострокове розірвання договору на підставі п. 5.3. договору шляхом складання Додаткової угоди. Заборгованість по оплаті наданих стороною-1 послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення стороною-2 - становить 58999,31 грн, згідно підписаного сторонами Акту звірки взаєморозрахунків від 18.11.2019. Сторона-2 визнає, що припинення договору не веде до припинення виконання зобов`язання сплатити за договором вказану та підтверджену сторонами встановлену суму заборгованості. Сторони дійшли згоди, що договір втрачає силу 30.11.2019.

Згідно бухгалтерської довідки ДП «ТВК» станом на 20.05.2024 заборгованість Лермана А.Г. за договором становить 50986,00 грн, що складається з: 1000,00 за червень 2019 року; 2000 грн за липень 2019 року; 14000 грн за серпень 2019 року; 14000 грн за вересень 2019 року; 14000 грн за жовтень 2019 року; 5599,92 грн за листопад 2019 року, а також нараховано штраф 11800 грн.

Відповідно до картки розрахунку № 361 за договором, ФОП Лерман А.Г. здійснював останній платіж 17.10.2019 у сумі 5000 гривень. Заборгованість з червня по листопад 2019 року складає 50599,92 грн.

Предметом позову у даній справі є вимоги ДП «ТВК» стягнути з ФОП Лермана А.Г. 91257,07 грн, з яких: 50599,00 грн основного боргу (за послуги обслуговування складсько-торгівельного приміщення з червня 2019 по листопад 2019 року), 10119,98 грн штрафу (20% від суми обов`язкового щомісячного платежу), 266,16 грн заборгованості за спожиту електроенергію (за листопад 2019 року), 7196,23 грн 3% річних та 23075,70 грн інфляційних втрат (за період з 01.06.2019 по 27.05.2024).

Частково задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

В силу частин 1, 4 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною 7 ст. 179 ГК України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому загальне правило ст. 903 ЦК передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання. Тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг (аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 911/27/21).

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, стверджування позивачем обставин щодо споживання відповідачем відповідних послуг на заявлену суму покладає на позивача тягар доказування факту та розміру спожитих відповідачем відповідних послуг у заявлених у спірних правовідносинах періодах.

Колегія суддів погоджується з доводами та аргументами ФОП Лермана А.Г. про те, що дійсно, матеріали цієї справи не містять таких документів, зокрема, як актів приймання-передачі наданих послуг за заявлені періоди, виставлених рахунків за надані послуги відповідачу тощо.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що в матеріалах цієї справи міститься Акт звірки взаєморозрахунків від 18.11.2019 (а.с.87 т.1), в якому відповідач особисто підтвердив, що позивач надав йому послуги за договором, а відповідач їх отримав в повному обсязі та зобов`язується сплатити заборгованість в сумі 58999,31 грн (з урахуванням ПДВ) не пізніші (трьох) календарних місяців з дати підписання сторонами цього акту, а саме до 18.02.2020.

У справах № 905/1198/17, № 905/3062/17, № 916/1727/17 Верховний Суд виснував, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акта звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Більш того, матеріли цієї справи містять підписану сторонами додаткову угоду до договору, в якій також зазначено, що заборгованість по оплаті наданих стороною-1 послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення стороною-2 становить 58999,31 грн, згідно підписаного сторонами Акту звірки взаєморозрахунків від 18.11.2019.

Тобто відповідач особисто визнав факт надання відповідних послуг та факт наявності відповідної заборгованості.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що акт звірки підписано під тиском, оскільки це жодними чином не доведено. Крім того, ні договір, ні додаткова угода про його розірвання не були визнані недійсними.

Щодо посилання скаржника на те, що укладений між сторонами договір є удаваним правочином, а також про його нікчемність, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами укладеного між сторонами договору, окрім передачі відповідачу торгового місця (складського-торгівельного приміщення), сторони передбачили обов`язок ДП «ТВК» надати відповідачу необхідні послуги з його обслуговування, про що прямо свідчить п. 2.1.2. договору.

Договір не містить жодних умов щодо оплатності саме за користування приміщенням.

Договором передбачена оплата лише за обслуговування торгового місця (п. 2.1.2., 2.2.2., 2.2.3. договору), як і позивач у даному випадку вимагає стягнення з відповідача заборгованості саме за обслуговування торгового місця, а не за його користування.

В Акті звірки та додатковій угоді від 18.11.2019 відповідачем підтверджується саме надання послуг, а не заборгованість зі сплати за користування торговим місцем.

Крім того, матеріали цієї справи не містять, а відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що торгове місце (складсько-торгівельне приміщення) є будівлею / капітальною спорудою, що було б наслідком обов`язкового нотаріального посвідчення договору оренди цього майна.

Щодо посилання скаржника на те, що позивач в односторонньому порядку змінював вартість плати за обслуговування торгівельно-складського приміщення, колегія суддів зазначає, що можливість позивача в односторонньому порядку змінювати вартість послуг прямо передбачена п. 2.3.1. договору.

Так, матеріали цієї справи не містять доказів направлення позивачем відповідачу відповідного повідомлення про зміну вартості плати за послуги.

Водночас, з огляду на підписання відповідачем без жодних зауважень та заперечень акту звірки та додаткової угоди від 18.11.2019, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач був достеменно обізнаним про останню зміну ціни вартості послуг та не висловлював жодних заперечень з цього приводу, а тому лише ненадання позивачем доказів направлення повідомлення про зміну вартості плати за послуги не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що приписами частини шостої статті 232 ГПК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Вказаною нормою визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Штраф, визначений сторонами у розмірі 20% від суми обов`язкового щомісячного платежу, нарахований за несплату вартості послуг за червень-листопад 2019, а тому позовна давність мала б спливати починаючи з червня-листопада 2020 року.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Карантин, який постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався, був скасований лише 01.07.2023.

Крім того, згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто перебіг позовної давності у цій справі продовжувався, починаючи з дня введення карантину, а із введенням воєнного стану - зупинився.

Враховуючи, що перебіг позовної давності у цій справі продовжувався та зупинявся у зв`язку із введенням карантину та воєнного стану, суд дійшов висновку, що позовна давність не сплила, а тому підстави для застосування наслідків її спливу відсутні.

Жодних доводів та (або) аргументів з приводу неправильності здійснених позивачем розрахунків, у тому числі і перерахунку судом першої інстанції 3% річних, апеляційна скарга не містить, в той час як суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України).

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, в той час як доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лермана Аркадія Георгійовича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2025 у справі № 916/2526/24 - без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська