ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"29" липня 2025 р. Справа№ 910/794/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 29.07.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр»

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 (повне рішення складено 17.04.2025)

у справі №910/794/25 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр»

до Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу»

про стягнення 27 731 818,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» (далі за текстом - відповідач) про стягнення 27 731 818,80 грн заборгованості за товар та 332 781,83 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов Державного контракту (Договору) про закупівлю №29/02-24-РМ від 16.02.2024 (далі за текстом - Договір) в частині повної оплати за товар, отриманий відповідачем від позивача за видатковими накладними: №16 від 13.05.2024, №17 від 13.05.2024, №18 від 15.05.2024, №19 від 27.05.2024, №28 від 28.05.2024, №28/1 від 28.05.2025, №29 від 30.05.2025, №25 від 15.07.2024, №26 від 24.07.2024, №31 від 01.08.2024, №33 від 05.09.2024, №34 від 23.09.2024, №41 від 29.10.2024; актів приймання товару: №85 від 14.05.2024, №84 від 14.05.2024, №380 від 17.05.2024, №431 від 30.05.2024, №451 від 01.06.2024, №706 від 15.07.2024, №233 від 27.05.2024, №432 від 30.05.2024, №737 від 25.07.2024, №772 від 02.08.2024, №849 від 05.09.2024, №898 від 24.09.2024, №615 від 01.11.2024.

У процесі розгляду справи у суді першої інстанції позивач, керуючись своїм правом, наданим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) зменшив розмір позовних вимог до 25 516 089,55 грн, оскільки ним не було враховано здійснену відповідачем оплату на суму 2 215 729,25 грн згідно платіжної інструкції №22723 від 18.12.2024 за товар, отриманий від позивача за видатковою накладною №26 від 24.07.2024 та актом приймання товару №737 від 25.07.2024, та просив суд першої інстанції повернути суму судового збору у розмірі 26 588,83 грн на підставі пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.04.2025 у справі №910/794/25 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» про повернення надмірно сплачених грошових коштів задовольнив та повернув останньому зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 26 588,82 грн, сплачений відповідно до платіжної квитанції від 22.01.2025, копія якої знаходиться у матеріалах справи.

Господарський суд міста Києва 18.02.2025 протокольно прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Позивач у процесі розгляду справи у суді першої інстанції просив зустрічний позов задовольнити частково та зменшити загальний розмір штрафу та пені до 4 000 000,00 грн на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України).

Відповідач, у свою чергу, керуючись положеннями статті 180 ГПК України, подав до Господарського суду міста Києва зустрічний позов, за яким просив суд стягнути з позивача за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом штрафні санкції на загальну суму 25 516 089,55 грн, з яких: 21 559 101,55 грн пені та 3 356 988,00 грн штрафу, за порушення позивачем за первісним позовом строків поставки товару, обумовлених умовами Договору.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 17.02.2025 зустрічну позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» про стягнення штрафу у розмірі 25 516 089,55 грн прийняв до спільного розгляду з первісним позовом; зустрічні позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» про стягнення штрафу у розмірі 25 516 089,55 грн об`єднав в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/794/25.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.03.2025 зустрічну позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» про стягнення 25 516 089,55 грн залишив без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України, за якою суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має право підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

08.04.2025 відповідач повторно звернувся до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом про стягнення з позивача за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом 26 301 219,20 грн штрафних санкцій.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 08.04.2025 відмовив у задоволені заяви Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» про поновлення строку на подачу зустрічної позовної заяви; зустрічну позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» про стягнення 25 516 089,55 грн повернув заявнику.

Господарський суд міста Києва рішенням від 08.04.2025 у справі №910/794/25 відмовив у задоволені позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що загальна сума пені та штрафу, яку має право нарахувати відповідач, за розрахунком суду перевищує розмір, заявлених позивачем позовних вимог. При цьому суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення клопотання позивача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 24.04.2025 клопотання Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» про повернення сплаченого судового збору задовольнив; повернув останньому зі спеціального фонду державного бюджету України судовий збір у розмірі 315 614,63 грн, сплачений відповідно до платіжних інструкцій від 11.02.2025 №1622 та від 02.04.2025 №2025, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 в частині відмови у задоволенні позову на суму 21 516 089,55 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково; судові засідання проводи у режимі відеоконференції.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального Закону, оскільки у судовому засіданні 25.03.2025 суд оголосив про залишення зустрічного позову без руху, тоді як в ухвалі від 25.03.2025 Господарський суд міста Києва зазначив про залишення зустрічного позову без розгляду. Суд першої інстанції безпідставно не надав оцінки доказам, які позивач подав 04.03.2025 до відзиву на зустрічний позов та 07.04.2025 до відповіді на відзив, разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку на їх подання, що було викликано тим, що суд першої інстанції залишив без розгляду зустрічний позов. Проте суд першої інстанції відмовив у поновленні строку на подання відповіді на відзив та в порушення частини 1 статті 2, частини 2 статті 177, статей 209, 210 ГПК України не дослідив докази, подані позивачем, подані до відзиву на зустрічний позов, допустив порушення завдання підготовчого провадження, передчасно його закривши. Окрім того, суд першої інстанції врахував відзив на позов, тоді як відзив на позов підписано неуповноваженою на це особою, про що свідчить ухвала Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 у справі №910/794/25 про залишення зустрічного позову без розгляду.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки пункту 8.2 Договору, оскільки визначений розмір пені - 0,5% не відповідає розміру, визначеному абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України. Суд першої інстанції погодився із розрахунком штрафних санкцій, який підписано неуповноваженою на те особою.

За твердженням позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки судом не було надано оцінки наданим позивачем доказам, не було надано оцінки наявності доказів на підтвердження понесення відповідачем збитків, основна сума санкцій нарахована за період поставки товару у кількості (59 350 штанів костюму літнього польового) від загального замовлення (80 000 штанів костюму літнього польового) з квітня по травень 2024 року. Розмір штрафних санкцій 25 516 08,55 грн є непропорційно великим (45%) у порівнянні з вартістю повністю поставленого товару, а тому позивач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій до 4 000 000,00 грн.

На обставини для зменшення розміру штрафних санкцій позивач посилається на знищення 14.03.2024 пожежею на складі постачальника значної частини тканини та фурнітури, необхідних для виготовлення позивачем товару; виникнення у березні 2024 (після укладення спірного Договору) критичного дефіциту тканини через блокаду на українсько-польському кордоні; відсутність умови щодо авансового платежу з боку замовника та прострочення оплат замовником; добросовісну поведінку позивача, який попри наведені обставини виконав договірні зобов`язання у повному обсязі, тоді як відповідач, діючи недобросовісно, нарахував позивачу штрафні санкції, розмір яких є надмірним; відсутність у замовника документально підтверджених збитків.

Також в апеляційній скарзі позивач зазначив попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції, що становить 50 000,00 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 05.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 залишив без руху.

Після усунення позивачем недоліків апеляційної скарги у встановлений судом строк, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 21.05.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 24.06.2025 на 12 год. 00 хв.; витребував матеріали справи №910/794/25 з Господарського суду міста Києва.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач заперечує проти її задоволення, посилаючись на допущення позивачем порушення умов Договору та прострочення строків поставки товару, а тому суд першої інстанції, виходячи з положень пункту 8.2 Договору, дійшов правильного висновку про те, що розмір пені та штрафу, який має право нарахувати відповідач, за розрахунком суду перевищує розмір, заявлених позивачем до стягнення позовних вимог.

Щодо зменшення розмірі штрафних санкцій, то відповідач, у цій частині погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні спірного Договору сторони усвідомлювали, що Договір укладається під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, а тому сам факт дії воєнного стану в Україні не буде вважатися обставиною непереборної сили.

23.05.2025 матеріали справи №910/794/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 24.06.2025 продовжив строк розгляду справи №910/794/25; оголосив перерву у розгляді справи №910/794/25 до 29.07.2025 до 13 год. 00 хв.

Представник позивача у судовому засіданні 29.07.2025 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.07.2025 заперечив проти апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

16.02.2024 між відповідачем (як Замовником) та позивачем (як Постачальником) укладено Договір (т.1, а.с. 10-16), за умовами пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язався поставити Замовнику Штани костюму літнього польового (35810000-5: Індивідуальне обмундирування) (далі за текстом - товар), найменування, перелік, характеристики, обсяг, код згідно з національним класифікатором ДК яких визначені в Специфікації (Додаток № l) (номер оголошення про проведення закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель - ІD: UA-2024-01-18-014701-а), а Замовник - прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з пунктом 1.2 Договору Отримувачами товару за Договором є Об`єднані центри забезпечення Міністерства оборони України, до яких здійснюється постачання товару (далі - Отримувач) для задоволення нагальних потреб функціонування держави, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів країни.

Відповідно до пункту 2.1 Договору валютою є національна валюта України - гривня. Загальна ціна договору та ціна за одиницю товару за цим Договором визначається у Специфікації (Додаток №1).

Згідно з пунктами 3.1-3.2 Договору розрахунок за Товар здійснюється в безготівковій формі, шляхом перерахування Замовником коштів на поточний банківський рахунок Постачальника, вказаний у розділі 15 цього Договору, а у випадку здійснення Замовником передоплат - на небюджетний рахунок. Розрахунок за товар здійснюється у строк, передбачений в Специфікації (Додаток №1), після його фактичного приймання Отримувачем на підставі належним чином оформлених актів приймання товару за умов відсутності будь-яких зауважень до товару з боку Замовника та/або Отримувача. Датою оплати є дата списання грошових коштів з рахунку Замовника.

Відповідно до пунктів 4.1-4.3 Договору Постачальник зобов`язався здійснити поставку Товару за цим Договором у строк, визначений у Специфікації (Додаток № l), але у будь-якому випадку у строк, визначений Замовником у заявці на поставку, складеній Замовником за формою, визначеною у Додатку № 2 до цього Договору (далі - заявка на поставку Товару). Вказані у Специфікації (Додаток №l) або заявках на поставку Товару строки поставки товару можуть бути змінені за зверненням Замовника, але у будь-якому випадку - за погодженням сторін. Поставка товару здійснюється Постачальником однією або окремими партіями, які формуються відповідно до заявки на поставку Товару та ростовки, визначеної у Специфікації (Додаток № l). Заявка на поставку Товару подається Замовником Постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим Договором, не менш ніж за 10 календарних днів до дати поставки, визначеної у Специфікації (Додаток № 1) або у заявках на поставку Товару.

Поставка Товару здійснюється відповідно до умов Incoterms 2020. Поставка Товару здійснюється на умовах DDP - склад Отримувача (пункти 4.4-4.5 Договору).

Умовами пунктів 4.6-4.7 Договору визначено, що адреса пункту призначення (складу отримувача) визначається Замовником в заявці на поставку Товару. Право власності на товар переходить від Постачальника до Замовника після прийняття отримувачем товару та підписання всіх документів згідно з розділом 6 цього Договору.

Відповідно до пункту 6.7 Договору після здійснення перевірки Товару відповідно до пунктів 6.3, 6.4 Договору, у разі відсутності зауважень отримувача до Товару, Постачальник та Отримувач підписують Акт приймання товару, що підтверджує перехід права власності на товар від Постачальника до отримувача, та передають підписаний Акт приймання товару на підпис Замовнику, після чого Замовник повертає належні екземпляри акту приймання товару Постачальнику та Отримувачу.

Розділом 8 Договору сторони погодили умови відповідальності за порушення його умов.

За приписами пунктів 8.1, 8.2 Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього Договору, Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством України. Загальна відповідальність кожної Сторони за цим Договором буде обмежуватися прямими документально підтвердженими витратами (збитками). Сторони не несуть відповідальності за упущену вигоду, моральну шкоду, шкоду репутації, втрату бізнес-можливостей тощо.

У разі порушення строку поставки, не передачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) Товару, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,5 % від ціни Товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) Товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строків порушення виконання зобов`язань за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. За порушення строку поставки Товару понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни Товару, строк поставки якого порушено.

Згідно з пунктом 8.4 Договору у разі застосування пені/штрафу Постачальник зобов`язаний сплатити суму пені/штрафу протягом 30 (тридцяти) банківських днів від дати направлення Замовником письмового повідомлення Постачальнику. Сплата пені/штрафу не звільняє Постачальника від виконання умов цього Договору. Штраф, пеня за несвоєчасне/неякісне постачання Товару нараховується Постачальнику за весь період прострочення до моменту належного виконання зобов`язань.

Підпунктом 8.4.1 пункту 8.4 Договору сторони погодили, що у випадках, передбачених пунктами 8.2, 8.3 (у тому числі 8.3.1) цього Договору, Замовник може зменшувати суму оплат Постачальнику на суму пені та/або штрафу.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами та дії протягом строку, вказаного в Специфікації (Додаток №1) (пункт 13.1 Договору).

16.02.2024 сторони підписали Специфікацію - Додаток № 1 до Договору (т.1, а.с. 17-20), за умовами якої сторони погодили, що загальна ціна Договору становить 56 798 400,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 9 466 400,00 грн.

Відповідно до пункту 3.1 Договору оплата вартості поставленого товару здійснюється Замовником подекадно, а саме протягом 10 банківських днів з дня наступного за декадою, протягом якої поставлено Товар, на підставі підписаних сторонами та отримувачем відповідних актів приймання Товару.

Відповідно до пункту 4.1 Договору Товар у кількості 80 000 штук має бути поставлено до 31.03.2024.

Датою поставки товару вважається дата вказана отримувачем у посвідченні, що оформлене та підписане відповідно до Додатку 1 до Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що постачається для потреб Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 13.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30.04.2024, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, у тому числі в частині нарахування та сплати штрафних санкцій та поставки товару - до повного виконання.

З матеріалів справи №910/794/25 вбачається, що 20.02.2024 відповідач виставив позивачу заявку на поставку №R000027 (т.1, а.с. 27 зворотній бік - 34), із зазначенням типу товару, стандарту, отримувача, населеного пункту, адреси отримувача, одиниці вимірювання, кількості товару, одиниць, кількості товару, одиниць, кінцевої дати поставки (включно), в якій зазначено, що кінцевою датою поставки є 31.03.2024.

Позивач поставив відповідачу товар (штани костюмні літнього польового (тип 1) з тканини тип 4 клас 7) на загальну суму 56 798 400,00 грн за видатковими накладними: №16 від 13.05.2024, №17 від 13.05.2024, №18 від 15.05.2024, №19 від 27.05.2024, №28 від 28.05.2024, №28/1 від 28.05.2025, №29 від 30.05.2025, №25 від 15.07.2024, №26 від 24.07.2024, №31 від 01.08.2024, №33 від 05.09.2024, №34 від 23.09.2024, №41 від 29.10.2024 та актами приймання товару: №85 від 14.05.2024, №84 від 14.05.2024, №380 від 17.05.2024, №431 від 30.05.2024, №451 від 01.06.2024, №706 від 15.07.2024, №233 від 27.05.2024, №432 від 30.05.2024, №737 від 25.07.2024, №772 від 02.08.2024, №849 від 05.09.2024, №898 від 24.09.2024, №615 від 01.11.2024 (т.1, а.с. 35-53).

В свою чергу, відповідач за отриманий від позивача товар розрахувався частково на суму 31 282 310,45 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №4038 від 20.06.2024, №4039 від 20.06.2024, №4040 від 20.06.2024, №4041 від 20.06.2024, №4042 від 20.06.2024, №12258 від 22.08.2024, №22723 від 18.12.2024 (т.1, а.с. 53 зворотній бік - 56, 68 зворотній бік).

Відповідач 20.06.2024 направи позивачу претензію №2165/2429 від 09.06.2024 про стягнення штрафних санкцій на суму 14 299 193,63 грн, з яких 11 368 481,72 грн пені та 2 930 711,91 грн штрафу за порушення строків поставки відповідно за актами приймання Товару №84 від 14.05.2024, №85 від 14.05.2024, №380 від 17.05.2024, №233 від 27.05.2024, №431 від 30.05.2024, №432 від 30.05.2024, №451 від 01.06.2024 (т.1, а.с. 93-95).

Відповідач звернувся до позивача із претензією №2165/06/84-2024 від 14.08.2024 про стягнення штрафних санкцій на суму 4 028 618,21 грн, з яких 3 592 165,11 грн пені та 436 453,10 грн штрафу за порушення строків поставки за актами приймання Товару №706 від 15.07.2024, №737 від 25.07.2024, №77 від 02.08.2024 (т.1, а.с. 84-86).

Відповідач 20.09.2024 направив позивачу претензію №2165/06/473-2024 від 17.09.2024 про стягнення штрафних санкцій на суму 1 590 057,01 грн, з яких 1 402 991,48 грн пені та 187 065,53 грн штрафу за порушення строків поставки за актом приймання Товару №849 від 05.09.2024 (т.1, а.с. 96-97).

Відповідач 15.10.2024 направив позивачу претензію №2165/06/863-2024 від 09.10.2024 про стягнення штрафних санкцій на суму 1 278 815,98 грн, з яких 1 184 587,43 грн пені та 94 228,55 грн штрафу за порушення строків поставки за актом приймання Товару №898 від 24.06.2024 (т.1, а.с. 87-89).

Відповідач звернувся до позивача із претензією №2165/06/1423-2024 від 18.11.2024 про стягнення штрафних санкцій на суму 4 319 404,72 грн, з яких 4 010 875,81 грн пені та 308 528,91 грн штрафу за порушення строків поставки за актом приймання Товару №615 від 01.11.2024 (т.1, а.с. 90-92).

Всього відповідачем нараховано позивачу штрафні санкції на загальну суму 25 516 089,60 грн, з яких 21 559 101,55 грн пені та 3 956 988,00 грн штрафу.

Спір виник через порушення відповідачем умов Договору в частині повної оплати за посталений позивачем товар.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з частинами 1-4 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Частиною 3 статті 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Судом встановлено, що позивач поставив відповідачу товар (штани костюмні літнього польового (тип 1) з тканини тип 4 клас 7) на загальну суму 56 798 400,00 грн за видатковими накладними: №16 від 13.05.2024, №17 від 13.05.2024, №18 від 15.05.2024, №19 від 27.05.2024, №28 від 28.05.2024, №28/1 від 28.05.2025, №29 від 30.05.2025, №25 від 15.07.2024, №26 від 24.07.2024, №31 від 01.08.2024, №33 від 05.09.2024, №34 від 23.09.2024, №41 від 29.10.2024 та актами приймання товару: №85 від 14.05.2024, №84 від 14.05.2024, №380 від 17.05.2024, №431 від 30.05.2024, №451 від 01.06.2024, №706 від 15.07.2024, №233 від 27.05.2024, №432 від 30.05.2024, №737 від 25.07.2024, №772 від 02.08.2024, №849 від 05.09.2024, №898 від 24.09.2024, №615 від 01.11.2024 (т.1, а.с. 35-53).

У свою чергу, відповідач за отриманий від позивача товар розрахувався частково на суму 31 282 310,45 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №4038 від 20.06.2024, №4039 від 20.06.2024, №4040 від 20.06.2024, №4041 від 20.06.2024, №4042 від 20.06.2024, №12258 від 22.08.2024, №22723 від 18.12.2024 (т.1, а.с. 53 зворотній бік - 56, 68 зворотній бік).

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Отже, відповідач за отриманий від позивача без зауважень щодо кількості та якості обумовлений Договором та у Специфікації товар - штани костюмні літнього польового (тип 1) з тканини тип 4 клас 7 на загальну суму 56 798 400,00 грн, проте не здійснив за нього повної оплати.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до пункту 8.2 Договору у разі порушення строку поставки, не передачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) Товару, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,5 % від ціни Товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) Товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. За порушення строку поставки Товару понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни Товару, строк поставки якого порушено.

Згідно з пунктом 8.4 Договору у разі застосування пені/штрафу Постачальник зобов`язаний сплатити суму пені/штрафу протягом 30 (тридцяти) банківських днів від дати направлення Замовником письмового повідомлення Постачальнику. Сплата пені/штрафу не звільняє Постачальника від виконання умов цього Договору. Штраф, пеня за несвоєчасне/неякісне постачання Товару нараховується Постачальнику за весь період прострочення до моменту належного виконання зобов`язань.

Підпунктом 8.4.1 пункту 8.4 Договору сторони погодили, що у випадках, передбачених пунктами 8.2, 8.3 (у тому числі 8.3.1) цього Договору, Замовник може зменшувати суму оплат Постачальнику на суму пені та/або штрафу.

Судом встановлено, що відповідач звернувся до позивача із претензіями про сплату штрафних санкцій на загальну суму 25 516 089,60 грн, з яких 21 559 101,55 грн пені та 3 956 988,00 грн штрафу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 виснувала, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат, трьох процентів річних тощо), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (подібні за змістом правові позиції, викладено у постановах Верховного Суду від 08.12.2022 у справі № 921/542/20, від 09.07.2025 у справі № 910/9149/24).

Перевіривши правильність розрахунку пені та штрафу, здійсненого відповідачем, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем нараховано позивачу пеню у розмірі 0,5 % від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожен день порушення, що суперечить положенням частини 2 статті 231 ГК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 виснувала, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З аналізу положень статті 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначав, що Господарський кодекс України, також як і Цивільний кодекс України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Отже, відповідач в силу приписів частини 2 статті 231 ГК України має право нараховувати позивачу пеню у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення.

За розрахунком суду апеляційної інстанції відповідач має право нарахувати позивачу пеню у розмірі 4 304 010,34 грн та 3 956 987,80 грн штрафу за заявленими претензіями.

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Нарахування неустойки (пеня, штраф) здійснюється замовником, починаючи з наступного дня від кінцевої дати постачання товару, визначеної договором, до моменту надходження (постачання) товару, визначеного актом приймання-передачі.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже, неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків (в тому числі у вигляді збитків).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Частиною 2 статті 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За частинами 1 та 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

За приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Водночас згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, частини 1 статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, керуючись своїми дискреційними повноваженнями, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновок щодо застосування норм права, а саме частини 1 статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем у статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки [див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 серпня 2021 року у справі № 911/378/17 (911/2223/20)].

При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 910/11733/18, від 04 червня 2019 року у справі № 904/3551/18).

Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19).

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 виснував, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина 3 статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Верховний Суд виснував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина 3 статті 216 ГК України).

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує наявні у матеріалах даної справи докази, надані позивачем до відзиву на зустрічний позов, який долучено судом першої інстанції до матеріалів справи.

За приписами частини 1 статті 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В порушення вищенаведеним положенням процесуального законодавства судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, поданим позивачем до відзиву на зустрічний позов, та які містяться у матеріалах даної справи.

Позивач є виробником військового обмундирування, 09.08.2023 позивач уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр Текстиль Україна», який є офіційним дилером виробника тканини, що використовується для військового обмундирування - Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» (Дилерський сертифікат від 01.06.2022 №180/1), договір на поставку тканини (т.1, а.с. 204).

На початку березня 2024 року позивач отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Текстиль Україна» копію листа Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» від 01.03.2024 №212 (т.1, а.с. 205), про те, що у зв`язку із блокадою на українсько-польському кордоні не може бути вчасно поставлена тканина, яка використовується, у тому числі, для пошиття обмундирування потреб ЗСУ, НГУ та інших військових формувань.

Позивач звернувся до відповідача із листом від 05.03.2025 №0503/1 (т.1, а.с. 205 зворотній бік - 206), до якого було додано копію листа Приватного акціонерного товариства «Черкаський шовковий комбінат» від 01.03.2024 №212 та Дилерського сертифіката від 01.06.2022 №180/1, з проханням продовжити термін поставки товару згідно Договору до 31.05.2024.

Водночас позивач мав частину закупленої тканини для виробництва товару, яку зберігав на своєму складі в м. Олександрія, вул. Пилипа Гриценка, 1/6.

14.03.2024 на вказаному складі сталася пожежа, якою було знищено, серед іншого, 70 000 метрів тканини для одягу набивної (кол. 3685/1147), якої б було достатньо для виробництва 30 973,50 одиниць товару, виходячи із затвердженої директором позивача норми 2,260 м на 1 виріб та різна фурнітура (стрічка контакт гачок 25 мм, стрічка ремінна, ґудзик військовий, нитка швацька, нитка армована, застібка, ярликотримач тощо), що було встановлено після пожежі інвентаризаційним описом від 15.03.2024 і протоколом інвентаризаційної комісії від 18.03.2024.

Наказом директора позивача від 18.03.2024 №1803/2 списані з балансу знищені матеріальні цінності на загальну суму 8 743 495,27 грн (т.1, а.с. 215 зворотній бік).

Позивач повідомив відповідача про дані обставини листом від 28.03.2024 та додатково заявою про форс-мажорні обставини, до якої додано копія заяви до ТПП, акта про пожежу від 14.03.2024, інвентаризаційного опису та протоколу інвентаризаційної комісії від 18.03.2024 (т.1, а.с. 206 зворотній бік - 215).

Доказів реагування відповідачем матеріали справи №910/794/25 не містять.

Наказом директора ТОВ «Золотий Клєвер» від 14.03.2025 зупинено виробництво у зв`язку із виникненням пожежі у складській будівлі, розташованій за адресою: м. Олександрія, вул. Пилипа Гриценка, 1/6до, яка призвела до знищення майна, що тимчасово унеможливило виробництво товарів, у тому числі, за спірним Договором (т.1, а.с. 216).

Наказом директора ТОВ «Золотий Клєвер» від 31.03.2025 відновлено виробництво у зв`язку із усуненням наслідків пожежі у складській будівлі, розташованій за адресою: м. Олександрія, вул. Пилипа Гриценка, 1/6до, яка призвела до знищення майна, що тимчасово унеможливило виробництво товарів, у тому числі, за спірним Договором (т.1, а.с. 216 зворотній бік).

Попри наявність вказаних обставин, позивач у березні 2024 звернувся до ТОВ «Центр Текстиль Україна» із листом від 20.03.2024 №2003/1 (т.1, а.с. 220) та до ТОВ «Саксагань Торгобізнес» із листом від 18.03.2024 №1803/1 (т.1, а.с. 221) щодо поставки тканини та фурнітури для виробництва 80 000 одиниць індивідуального обмундирування - штанів костюму літнього польового.

У відповідь на вказані листи позивача ТОВ «Центр Текстиль Україна» повідомило листом від 25.03.2024 №25-1а (т.1, а.с. 220 зворотній бік) про те, що він не є виробником тканини та фурнітури, проте може поставити необхідну кількість тканини не раніше ніж через 45 днів з моменту розміщення і оплати замовлення у виробника з Китаю. ТОВ «Саксагань Торгобізнес» у листі від 21.03.2024 №21/03/24 (т.1, а.с. 221 зворотній бік - 222) повідомило про можливість поставити тканину та фурнітуру не раніше кінця травня у зв`язку із тим, що товари будуть завозитись із-за кордону.

У квітні 2024 року позивачем отримано Сертифікат Торгово-Промислової Палати України від 11.04.2024 №87/05-4 «Про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили)» (т.1, а.с. 217), яким підтверджено унеможливлення виконання Договору через знищення тканини та фурнітури під час пожежі в його складському приміщенні. Вказаний Сертифікат позивач направив відповідачу листом від 19.04.2024 №1904/1, яким просив укласти Додаткову угоду до Договору про продовження строку поставки товару до 20.05.2024 (т.1, а.с. 218).

Відповідач листом від 22.04.2024 №2165/1406 (т.1, а.с. 219) відмовився продовжити строк поставки, посилаючись на порушення позивачем умови пункту 10.6 Договору в частині своєчасного (протягом 3-днів) повідомлення Замовника про такі обставини.

Пропри наявність вказаних обставин, позивач, за відсутності попередньої оплати, за власний рахунок здійснив повторну закупівлю необхідних матеріалів для виготовлення товару, обумовленого умовами Договору, з метою належного виконання своїх договірних зобов`язань. І вже у травні - червні 2024 року передав відповідачу перші сім партій товару за актами приймання Товару №№84, 85 від 14.05.2024, №380 від 17.05.2024, №233 від 27.05.2024, №№431, 432 від 30.05.2024, №451 від 01.06.2024 на загальну суму 42 137 313,00 грн, що складає 74,19 % від загального обсягу товару згідно Специфікації.

Вказані обставини свідчать про вжиття позивачем усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання за Договором, враховуючи інтереси відповідача та забезпечення загальносуспільного інтересу, з огляду на специфіку товару.

30.05.2024 позивач звернувся до Черкаської Торгово-промислової Палати і 05.06.2024 отримав висновок Черкаської ТПП №В-220, яким підтверджено неможливість виробництва позивачем на замовлення за спірним Договором 80 000 одиниць товару у термін до 31.07.2024 (т.1, а.с. 222 зворотній бік - 227).

Вказаний висновок Черкаської ТПП позивач направив відповідачу листом від 06.06.2024 №0606/1. Проте відповідач листом від 19.06.2024 №2165/2432 відмовив позивачу у продовженні терміну поставки товару за Договором, оскільки позивач невчасно направив висновок та закінчення строку 30.04.2024 строку дії Договору (т.1, а.с. 228).

Попри виникнення вищенаведених обставин та застосування відповідачем штрафних санкцій, позивач у липні 2024 року здійснив поставку товару на суму 6 235 044,36 грн, у вересні - жовтні 2024 року здійснив поставку товару на суму 8 426 042,64 грн. У свою чергу, відповідач здійснив оплату різниці між вартістю отриманого товару за Договором та сумою нарахованих ним пені та штрафу лише 18.12.2024.

Судом апеляційної інстанції враховано ступінь повного виконання позивачем свого обов`язку з поставки замовленого товару, попри вище наведені обставини, які виникли та не залежали від позивача, останній здійснив всіх необхідних заходів для належного виконання договірного зобов`язання. Схожої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі №909/321/24 щодо необхідності врахування ступеню виконання зобов`язання.

Також судом враховано, що за отриманий у повному обсязі належної якості товар від позивача відповідач не розрахувався у повному обсязі, сума заборгованості станом на дату звернення позивача до суду склала 25 516 089,55 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 зазначено, що положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

За умовами Договору сторони погодили, що у випадках, передбачених пунктами 8.2, 8.3 (у тому числі 8.3.1) цього Договору, право Замовника може зменшувати суму оплат Постачальнику на суму пені та/або штрафу, які за розрахунком суду апеляційної інстанції складають пеню у розмірі 4 304 010,34 грн та 3 956 987,80 грн штрафу за заявленими претензіями, що разом становить 8 260 998,14 грн.

Водночас судом апеляційної інстанції, за встановлених та наведених вище обставин та наявних у матеріалах справи №910/794/25 доказів встановлено наявність виключних обставин, з якими Закон надає суду дискреційні повноваження для зменшення розміру штрафних санкцій.

Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена права компенсації своїх майнових втрат; такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків; такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

У матеріалах даної справи відсутні докази понесення відповідачем збитків за порушення позивачем строків поставки товару.

Посилання суду першої інстанції на те, що при укладанні договору сторони усвідомлювали, що договір укладається під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, а тому сам факт дії воєнного стану в Україні не буде вважатись обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставини)/істотною зміною обставин, крім випадків настання конкретних подій/обставин (окупація території агресором, куди повинні поставитись товари, знищення безпосередньо товарів та/або бази/складів/приміщень виконавця, де тимчасово зберігалися (у разі відсутності інформації від замовника щодо місця поставки товарів) товари для замовника, тощо) під час дії правового режиму воєнного стану, що буде підтверджено документами, які видаються органами державної влади є помилковим та має загальний характер, попри те, що судом першої інстанції в порушення положень статей 86, 210 ГПК України не надано належної оцінки доказам, наданих позивачем до відзиву на зустрічну позовну заяву.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статті 3 ЦК (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 05.09.2023 у справі №907/583/22, від 28.11.2023 у справі №916/1504/22, від 03.12.2024 у справі №904/872/24, від 03.12.2024 у справі №909/321/24 тощо.

Судом першої інстанції у даній справі допущено порушення норм процесуального права, оскільки у судовому засіданні 25.03.2025 суд оголосив про залишення зустрічного позову без руху, тоді як в ухвалі від 25.03.2025 Господарський суд міста Києва зазначив про залишення зустрічного позову без розгляду, вказані порушення призвели до невизначеності для позивача стосовно подачі доказів, тоді як в силу положень статті 13 ГПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, має сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду № 7-рп/2013 від 11.07.2013).

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зменшити розмір пені та штрафу до 4 000 000,00 грн, тобто на 48,42 % від розрахованих судом апеляційної інстанції неустойки (штраф, пені).

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 21 516 089,55 грн заборгованості.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати (судовий збір за подання позову та апеляційної скарги) підлягають розподілу пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/794/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» (вулиця Дегтярівська, будинок 13/24, м. Київ, 04119, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 44830311) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» (вулиця Бульварна, будинок 1, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28000, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35439270) 21 516 089,55 грн (двадцять один мільйон п`ятсот шістнадцять тисяч вісімдесят дев`ять гривень 55 копійок) основного боргу, 258 193,07 грн (двісті п`ятдесят вісім тисяч сто дев`яносто три гривні 07 копійок) судового збору.

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» (вулиця Дегтярівська, будинок 13/24, м. Київ, 04119, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 44830311) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий Клєвєр» (вулиця Бульварна, будинок 1, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28000, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 35439270) 309 831,69 грн (триста дев`ять тисяч вісімсот тридцять одну гривню 69 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи №910/794/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 01.08.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова