ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/6342/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Надлан"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 (суддя Плотницька Н. Б.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 (головуючий суддя Михальська Ю. Б., судді Тищенко А. І., Мальченко А. О.)

у справі № 910/6342/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Надлан"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" і 2) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення коштів і зобов`язання вчинити дії,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Ясько І. В., відповідача-1 - Гутник А. Ж., відповідача-2 - Цуканова С. Г.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст і підстави позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Надлан" (далі - Позивач або Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - Відповідач-1 або Банк) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Відповідач-2 або Фонд) про стягнення 7 241 426,30 грн з Банку та про зобов`язання Фонду включити збитки, завдані Товариству в розмірі 7 241 426,30 грн, до переліку витрат Банку, безпосередньо пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури.

2. Позовні вимоги аргументовані тим, що Відповідач-1 у порушення норм чинного законодавства України не виконав взяті на себе зобов`язання з реєстрації податкової накладної на купівлю-продаж нерухомого майна за договором купівлі-продажу (нерухомого майна) від 20.09.2022, у зв`язку з чим Позивач був позбавлений можливості включити суму податку на додану вартість (далі - ПДВ) до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатися правом на зменшення податкового зобов`язання, у зв`язку з чим Позивачеві завдано збитків на суму 6 268 668,61 грн. Окрім того, у зв`язку з невиконанням Відповідачем зобов`язань з реєстрації податкової накладної позивачем нараховано 972 757,69 грн 3 % річних та 660 715,11 грн інфляційних втрат.

3. Зазначеним також зумовило заявлення Позивачем вимоги про зобов`язання Фонду включити збитки, завдані Товариству у розмірі 7 241 426,30 грн, до переліку витрат Банку, безпосередньо пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень

4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

5. Суди попередніх інстанцій виходили, зокрема з того, що Банк 18.10.2022 (дата виникнення податкових зобов`язань) склав в електронній формі податкову накладну №816 на загальну суму 6 268 668,61 грн за операцією купівлі-продажу з Позивачем. Проте, така податкова накладна не була зареєстрована Державною податковою службою України у зв`язку із недостатністю коштів на рахунку Банку в системі електронного адміністрування ПДВ (далі - СЕА ПДВ).

6. Суди зазначили, що поповнення електронного рахунку у СЕА ПДВ не відноситься до витрат Банку, пов`язаних зі здійсненням процедури ліквідації, а є зобов`язаннями Банку зі сплати податків. Крім того, суди дійшли висновку про те, що поповнення електронного рахунку у СЕА ПДВ Банком, що перебуває в ліквідаційній процедурі, може мати наслідком задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи Банку поза межами ліквідаційної процедури та фактичним виведенням активів банку, що є недопустимим та порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, які гарантовані Фондом.

7. За наведеного суди виснували про те, що відсутність реєстрації податкової накладної не можна кваліфікувати як протиправну поведінку або бездіяльність Банку в даному випадку. Отже відсутність елементу складу господарського правопорушення - протиправної поведінки Банку, свідчить про відсутність підстав застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

8. Суди також наголосили на тому, що вимога щодо зобов`язання уповноваженої особи Фонду включити суму збитків до кошторису "поточних витрат", пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури та зобов`язати здійснити позачергове відшкодування не відповідає визначеній Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" черговості погашення кредиторських вимог до банку, що може бути наслідком порушення прав певного кола фізичних та юридичних осіб, вимоги яких акцептовані уповноваженою особою Фонду.

9. Окрім того, суди зазначили, що у межах цієї справи Фондом повідомлено, що Банк акцептував вимоги ДПС зі сплати податку на додану вартість в сумі 238 333 975,60 грн за період з лютого 2022 року по березень 2023 року, в тому числі включив та акцептував зобов`язання з ПДВ згідно з податковою декларацією з податку на додану вартість за жовтень 2022 року і зобов`язання з ПДВ, яке виникло згідно з договором купівлі-продажу від 20.09.2022. Станом на 01.02.2024 на підставі заяв ДПС про задоволення додаткових кредиторських вимог на суму податкового боргу Банку включено в сьому чергу реєстру кредиторів вимоги з податку на додану вартість в період ліквідації банку з лютого 2022 року по серпень 2023 року на загальну суму 330 534 433,60 грн. Тобто фактично податковими органами без реєстрації податкової накладної визнано наявність зобов`язань Банку щодо сплати ПДВ за спірною господарською операцією, що у свою чергу згідно з приписами Податкового кодексу України (далі - ПК України) кореспондується з правом позивача на отримання податкового кредиту за такою господарською операцією.

Касаційна скарга

10. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, покласти на Відповідача судові витрати.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

11. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на незастосування судом апеляційної інстанції загальних та спеціальних норм матеріального права, які мають бути застосовані у спірних правовідносинах, а саме: ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції, ст.ст. 55, 129 Конституції України, ст.ст. 16, 22, 1166 Цивільного кодексу України, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України у контексті обов`язку продавця подати та зареєструвати податкову накладну з ПДВ, що буде підставою для покупця включити суму ПДВ до податкового кредиту.

12. Вказує на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.12.2023 У справі № 926/3347/22, від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, від 15.06.2023 у справі № 914/2524/21, від 01.03.2023 у справі № 925/556/21.

13. Скаржник також частково цитує / згадує постанови Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20, від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц, від 21.02.2021 у справі №904/982/19, від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, від 21.09.2021 у справі №910/1895/20, від 18.10.2022 у справі №922/3174/21, від 05.06.2019 у справі №908/1568/18, від 01.03.2023 у справі №925/556/21, від 03.12.2018 у справі №908/76/18, від 10.01.2022 у справі №910/3338/21, від 31.01.2023 у справі №904/72/22.

14. Скаржник у касаційній скарзі також наголошує на тому, що апеляційний суд залишив поза увагою зміст п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України в частині того, що зазначені норми є спеціальними та імперативними, зокрема, в частині наявності обов`язкової підстави для отримання Позивачем права на податковий кредит - реєстрації податкової накладної Відповідачем-1.

15. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, Позивач посилається на відсутність сталої практики Верховного Суду саме стосовно чітко визначеного способу захисту прав Позивача, як покупця майна, придбаного ним в процедурі ліквідації банківської установи, який полягає у поновленні його права на податковий кредит за цим правочином, укладеним із банком, за наявними вимогами норм спеціального матеріального права: п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України.

Відзив

16. Фонд у відзиві не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Вказує на пріоритетність положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" при здійсненні процедури ліквідації банківської установи, виникнення у неї податкових зобов`язань та черговості їх погашення. Наведену скаржником практику Верховного Суду вважає нерелевантною до спірних правовідносин. Просить залишити рішення і постанову без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Узагальнені обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

17. На підставі рішення Правління Національного банку України від 25.02.2022 №90-рш/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.02.2022 № 130 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації Банку строком на три роки з 25.02.2022 до 24.02.2025 включно. Призначено уповноважену особу Фонду з делегуванням усіх повноважень ліквідатора Банку.

18. 01.08.2022 в межах процедури ліквідації Банку відбувся електронний аукціон, на якому були виставлені такі лоти:

- нежитловий будинок (літ. А) загальною площею 989,9 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Софїївська, будинок 7, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 00;

- земельна ділянка (кадастровий номер :76:083:0009), площею: 0,1163 га, з цільовим призначенням - реконструкція, експлуатація та обслуговування будівель та споруд, за адресою: м. Київ, вул. Софіївська, 7-а, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: ;

- основні засоби у кількості 600 одиниць.

19. За результатом аукціону Товариство визнано переможцем електронного аукціону.

20. 2 та 3 серпня 2022 року між Товариством і Банком підписано протокол електронного аукціону №GFE001-UA-219. Відповідно до змісту протоколу аукціону: "Сума, яка підлягає сплаті переможцем електронного аукціону / учасником, що подав єдину заяву (у випадку продажу) банку: 63 056 750 грн 00 коп. з ПДВ.".

21. Відповідно до платіжної інструкції від 23.08.2022 №2 позивачем на рахунок Банку перераховано кошти в розмірі 63 056 750 грн 00 коп. з призначенням платежу: "оплата за лот № G22N021157, протокол електронного аукціону №GFE001-UA-219 від 01.08.2022, в т.ч. ПДВ: 6 268 668 грн 61 коп.".

22. 20.09.2022 між Товариством (покупець) і Банком (продавець) укладено договір купівлі-продажу (нерухоме майно), відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає нерухоме майно: нежитловий будинок (літ. А) загальною площею 989,9 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Софїївська, будинок 7, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 00; земельна ділянка (кадастровий номер :76:083:0009), площею: 0,1163 га, з цільовим призначенням - реконструкція, експлуатація та обслуговування будівель та споруд, за адресою: м. Київ, вул. Софіївська, 7-а, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: .

23. Згідно з пунктом 2.1 договору купівлі-продажу продаж нерухомого майна вчиняється за 62 509 057 грн 38 коп. з ПДВ, в тому числі: нежилого будинку за 37 612 011 грн 69 коп. з ПДВ, земельної ділянки за 24 897 045 грн 69 коп. без ПДВ, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладення цього договору на підставі протоколу електронного аукціону №GFE001-UA-219 від 01.08.2022, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець.

24. Банк 18.10.2022 (датою виникнення податкових зобов`язань) склав в електронній формі податкову накладну №816 на загальну суму 6 268 668 грн 61 коп., отримувач (покупець) товару Товариство, та подав на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних у строк, визначений Податковим кодексом України.

25. Проте, Державною податковою службою України в реєстрації податкової накладної №816 відмовлено, про що Відповідач отримав квитанцію. Причиною відмови в реєстрації податкової накладної №816 стало те, що сума ПДВ в документі (12050016.67) не може перевищувати суму ПДВ, на яку продавець має право зареєструвати податкові накладні/розрахунки коригування (-34739188.29).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

26. Згідно з частинами 1 - 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

27. Судові рішення у справі оскаржуються Позивачем з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

28. Постанова суду апеляційної інстанції у справі оскаржуються відповідачем-1 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

29. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

30. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

31. При цьому, на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

32. Слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

33. Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

34. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

35. Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

36. Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

37. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилається Позивач у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається, з огляду на таке.

38. Як уже було наголошено вище, причиною виникнення цього спору позивач визначає те, що відсутність факту реєстрації платником податку - Банком податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права Позивачеві на включення суми податку на додану вартість у розмірі 6 268 668,61 грн до податкового кредиту, що є протиправними діями Відповідача в сфері господарювання, які завдали Позивачеві збитків у вигляді зайво сплаченої суми ПДВ.

39. Надаючи оцінку доведеності Позивачем складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що Позивач не довів наявності протиправної поведінки Банку, що свідчить про відсутність підстав застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

40. Суди, зокрема, врахувавши факт подачі Банком податкової накладної від 23.08.2022 № 816 для реєстрації, причину відмови податкового органу в реєстрації вказаної податкової накладної та наявність законодавчих обмежень щодо зміни балансу рахунку у СЕА ПДВ шляхом його поповнення Банком, дійшли висновку про те, що відсутність реєстрації податкової накладної не можна кваліфікувати як протиправну поведінку або бездіяльність Банку в даному випадку. Крім того, суди зазначили, що вимога про зобов`язання уповноваженої особи Фонду включити суму збитків до кошторису "поточних витрат", пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури та зобов`язати здійснити позачергове відшкодування не відповідає визначеній Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" черговості погашення кредиторських вимог до банку.

41. Не погоджуючись з висновками судів в частині відсутності підстав для покладення на Банк відповідальності за заподіяння збитків, скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на правові висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 01.12.2023 У справі № 926/3347/22, від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, від 15.06.2023 у справі № 914/2524/21, від 01.03.2023 у справі № 925/556/21, які стосуються відшкодування збитків, завданих порушенням обов`язку контрагента щодо складання та реєстрації податкової накладної.

42. У той же час, колегія суддів наголошує, що хоча предметний склад як зазначає Позивач у касаційній скарзі у наведених ним справах є подібним до цієї справи, яка розглядається (відшкодування збитків за порушення обов`язку щодо реєстрації податкової накладної), проте установлені фактичні обставини, суб`єктний склад, матеріально-правове регулювання, а також суть спірних правовідносин є відмінними, що свідчить про неподібність правовідносин за основним змістовим критерієм.

43. Так, як уже неодноразово наголошувалося вище, суть спірних правовідносин у цій справі № 910/6342/24 полягає в тому, що Товариство придбало майно в межах процедури ліквідації Банку, у зв`язку із чим суди, проаналізувавши положення Податкового кодексу України щодо обов`язків Банку як продавця товарів в розумінні податкового законодавства, а також положення спеціального законодавства, що регулює порядок виведення неплатоспроможного банку з ринку / здійснення процедури ліквідації, зокрема, Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 (далі - Положення), дійшли висновку про виникнення у Банку податкових зобов`язань за цією операцією, які підлягають погашенню в порядку черговості, а також про недоведення Позивачем наявності підстав для покладення на Банк відповідальності за нереєстрацію податковим органом податкової накладної від 23.08.2022 № 816 та погашення таких вимог в позачерговому порядку.

44. Разом з тим, у жодній із наведених скаржником справ питання наявності складу цивільного правопорушення у діях контрагента - банку в процедурі ліквідації, яка (процедура) регулюються спеціальними нормами в тому числі щодо здійснення процедури ліквідації та зобов`язань зі сплати податків в процедурі ліквідації судами в межах розгляду справ № 926/3347/22, № 917/877/17, № 914/2524/21, № 925/556/21 не аналізувалося та не було спірними, а вимога щодо включення суми збитків до переліку "поточних витрат" в процедурі ліквідації банку взагалі не була предметом розгляду.

45. Таким чином, аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 910/6342/24, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду від 01.12.2023 У справі № 926/3347/22, від 03.08.2018 у справі № 917/877/17, від 15.06.2023 у справі № 914/2524/21, від 01.03.2023 у справі № 925/556/21, на які посилається скаржник, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

46. Стосовно згаданих і частково цитованих скаржником постанов Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20, від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц, від 21.02.2021 у справі №904/982/19, від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, від 21.09.2021 у справі №910/1895/20, від 18.10.2022 у справі №922/3174/21, від 05.06.2019 у справі №908/1568/18, від 01.03.2023 у справі №925/556/21, від 03.12.2018 у справі №908/76/18, від 10.01.2022 у справі №910/3338/21, від 31.01.2023 у справі №904/72/22, то вони колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки зміст наведених судових рішень переконливо свідчить про те, що питання, які стосуються суті спірних правовідносин у цій справі, яка розглядається (зокрема, пункти 43-44 цієї постанови) не були спірними в наведених постановах, що свідчить про неподібність правовідносин.

47. Додатково про неподібність правовідносин у справах на які посилається скаржник у касаційній скарзі свідчить також твердження останнього про відсутність сталої практики Верховного Суду у спірних правовідносинах (пункт 15 цієї постанови).

48. Інших висновків Верховного Суду, які б стосувалися / спростовували висновки судів попередніх інстанцій по суті розгляду позовних вимог скаржник не наводить.

49. Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховний Суд зазначає, що цитування Позивачем окремих висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище постановах, правовідносини в яких є неподібними до правовідносин, що склалися в цій справі № 910/6342/24, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а зміст наведених скаржником постанов не свідчить про застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права без урахування висновків, викладених у них.

50. Отже, наведена Позивачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку чим касаційне провадження за касаційною скаргою в частині вказаної підстави підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України

51. Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

52. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

53. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 вказав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

54. Окрім того, в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

55. Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

56. Так, у касаційній скарзі Позивач наголошує на тому, що апеляційний суд не врахував вимоги спеціальних норм п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України щодо обов`язку продавця зареєструвати податкову накладну на суму ПДВ, а також вказує на відсутність висновків Верховного Суду стосовно способів захисту прав покупця майна, придбаного в процедурі ліквідації банківської установи, у поновлені права на податковий кредит.

57. Разом з тим, як уже було наголошено вище, підставою для відмови в задоволенні вимог Позивача про стягнення з Банку збитків та включення цієї суми до витрат банку в ліквідаційній процедурі слугували висновки судів щодо застосування спеціальних положень законодавства щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, зокрема, вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення, висновки щодо застосування яких скаржник у передбаченому процесуальним законом порядку не спростував (пункти 44-45 цієї постанови).

58. Так, суди з огляду на передбачені спеціальним законодавством особливості формування кошторису витрат банку в ліквідаційній процедурі, а також повноваження та обов`язки уповноваженої особи Фонду на здійснення витрат у ліквідаційній процедурі банку, з огляду на передбачену законодавством черговість погашення вимог кредиторів банку, дійшли висновку про відсутність протиправної бездіяльність Банку щодо нереєстрації податковим органом податкової накладної від 23.08.2022 № 816 та підстав для стягнення заявленої суми в позачерговому порядку.

59. Окрім того, з огляду на встановлені фактичні обставини справи про те, що Банк включив та акцептував в сьому чергу реєстру вимоги кредиторів зобов`язання з ПДВ згідно з податковою декларацією з податку на додану вартість яке виникло згідно з договором купівлі-продажу від 20.09.2022, суди дійшли висновку про фактичне визнання податковими органами без реєстрації податкової накладної наявності зобов`язань Банку щодо сплати ПДВ за спірною господарською операцією, що, в свою чергу, відповідно до приписів ПК України, кореспондується із правом Позивача на отримання податкового кредиту за такою господарською операцією.

60. Суди також дійшли висновку, що вимога щодо зобов`язання уповноваженої особи Фонду включити суму збитків до кошторису "поточних витрат", пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури та зобов`язати здійснити позачергове відшкодування не відповідає визначеній Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" черговості погашення кредиторських вимог до банку, що може бути наслідком порушення прав певного кола фізичних та юридичних осіб, вимоги яких акцептовані уповноваженою особою Фонду.

61. У той же час, як уже було наголошено вище, висновки судів про якій йдеться, зокрема, в пункті 57-58 цієї постанови Позивач з урахуванням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 ГПК України, не спростував. Висновки судів про які йдеться, зокрема, в пунктах 59-60 цієї постанови скаржник у поданій касаційній скарзі не оскаржує та не спростовує.

62. Таким чином, ураховуючи, що Позивач не довів неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у Суду відсутні підстави / необхідність у формуванні висновку про який йдеться у пунктах 15, 56 цієї постанови, оскільки такі доводи скаржника не стосуються та не спростовують висновків судів, покладених в основу оскаржуваних судових рішень / не мають вирішального значення для правильного розгляду цієї справи, що, відповідно, не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

63. За таких обставин, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, також не свідчить про наявність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.

64. Стосовно інших доводів касаційної скарги Позивача, то вони підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.

65. У зв`язку із наведеним вище, Суд враховує доводи відзиву Відповідача в тій мірі, в якій вони узгоджуються з наведеним у цій постанові і з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

66. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

67. Оскільки після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача на рішення і постанову на підставі, передбаченій пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, виявилося, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржники у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства необхідно закрити на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

68. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

69. Враховуючи наведені положення закону та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішила, що подана Позивачем касаційна скарга на рішення і постанову в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 ГПК України, є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Водночас прийняті у справі постанова і рішення відповідають правовим нормам, а тому не можуть бути змінені чи скасовані.

Розподіл судових витрат

70. Судовий збір в силу вимог статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 910/6342/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Надлан" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Надлан" в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 у справі № 910/6342/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил