ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2025м. ДніпроСправа № 904/2745/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф. розглянув спір

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Адасса", м. Дніпро

до відповідача-1 Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області, м. Дніпро

відповідача-2 Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, м. Дніпро

про стягнення 51 000,00 грн.

Без участі представників сторін.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Адасса" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Державного бюджету України 51 000,00 грн., що складають суму грошових коштів, сплачених позивачем у якості штрафу за постановою Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області № 000049 від 30.04.2024, що утримуються та зберігаються в бюджеті без достатньої правової підстави, та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що грошові кошти в розмірі 51 000,00 грн. сплачено позивачем на підставі постанови Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області № 000049 від 30.04.2024 про накладення штрафних санкцій, яка рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 (залишеним в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024) визнана неправомірною та скасована.

Правовими підставами позову позивач зазначає, серед іншого, статтю 1212 Цивільного кодексу України.

Перший відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач, звертаючись з вимогами до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області, не надав (через їх відсутність) доказів проведення оплати на рахунок останньої, відповідно відсутні правові підстави вважати, що саме першим відповідачем безпідставно утримується заявлена до стягнення сума грошових коштів.

Крім того, зауважує перший відповідач, згідно з наданою позивачем копією платіжної інструкції від 15.05.2024 № 1826, кошти в сумі 51 000, 00 грн. перераховані на рахунок, відкритий для зарахування надходжень до Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції".

Таким чином, за твердженням останнього, кошти позивача обліковуються на рахунку Державного бюджету України, і саме на органи казначейської служби в Україні покладено повноваження забезпечувати казначейське обслуговування бюджетних коштів, що унеможливлює їх утримання та як наслідок - повернення Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області, чи за рахунок асигнувань на утримання Служби.

Крім того, на думку першого відповідача, задоволення позовних вимог до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області призведе до списання коштів Служби за рахунок її бюджетних асигнувань, що в свою чергу є прямим порушенням п.п. 19-20 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Вказує Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області також про те, що, виходячи з предмету та підстав заявленого позову, остання не є належним відповідачем за вимогами позивача у даній справі, оскільки прав позивача у спірних правовідносинах перший відповідач не порушував.

23.06.2025 від позивача через систему "Електронний суд" до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає про те, що ТОВ "Адасса" не стверджує про безпідставне утримання саме першим відповідачем на своєму розрахунковому рахунку суми, заявленої до стягнення, і, відповідно, не висуває вимогу щодо стягнення такої суми за рахунок його бюджетних асигнувань.

Вказує ТОВ "Адасса" також про те, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України. В той же час, відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому, в господарському процесі відповідно до частини 4 статті 56 Господарського процесуального кодексу України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, за твердженням позивача, у даній справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, якими є Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області (дії якої призвели до перерахування позивачем грошових коштів до державного бюджету) та Головне управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18).

Другий відповідач відзив на позовну заяву не надав, проте, останній був належним чином повідомлений про розгляд справи № 904/2745/25, що підтверджується залученою до матеріалів справи довідкою про доставку електронного листа (ухвали суду про відкриття провадження у даній справі від 02.06.2025) до електронного кабінету Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 03.06.2025 10:04.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою від 02.06.2025 господарським судом відкрито провадження у справі № 904/2745/25, її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

З огляду на викладене та згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними у справі матеріалами, а рішення підписано без його проголошення.

За результатом дослідження матеріалів справи, оцінки доказів у їх сукупності господарський суд, -

УСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини щодо наявності/відсутності підстав для стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в сумі 51 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатом розгляду протоколу про виявлені правопорушення № 000049 від 29.04.2024; акта перевірки характеристик продукції № 4 від 29.04.2024 з додатками; акта перевірки характеристик продукції № 58/2 від 29.07.2021 з додатками; рішення № 20/2 про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 29.07.2021; листа ТОВ "АДАССА" з запереченнями до акта перевірки № 4 від 29.04.2024 (вхідний № 997/0/01.04-24 від 30.04.2024) Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області (далі перший відповідач у даній справі) прийнято постанову № 000049 від 30.04.2024, якою на Товариство з обмеженою відповідальністю "Адасса" (далі - позивач у даній справі) накладено штраф за введення в обіг медичних виробів пункти 13, 15-18, 31, 43, 44 Технічного регламенту щодо медичних виробів, затвердженого Постановою КМУ від 02.10.2013 № 753, пунктів 42, 44 Додатку № 1 до Технічного регламенту щодо медичних виробів, затвердженого Постановою КМУ від 02.10.2013 № 753 (5 од.) з порушенням пункту 13, пунктів 15-18, 31, 43, 44 Технічного регламенту щодо медичних виробів, затвердженого Постановою КМУ від 02.10.2013 № 753, пунктів 42, 44 Додатку № 1 до Технічного регламенту щодо медичних виробів, затвердженого Постановою КМУ від 02.10.2013 № 753, що передбачає відповідальність згідно з пунктом 2 частини 2 статті 44 вимог Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції".

Вказаною постановою на позивача накладено штраф у розмірі 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 51 000,00 грн.

На виконання зазначеної вище постанови позивачем 15.05.2024 сплачено штраф у сумі 51 000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі другий відповідач у даній справі), що підтверджується залученою до матеріалів справи платіжною інструкцією № 1826.

У подальшому, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 визнано неправомірною та скасовано постанову від 30.04.2024 № 000049, винесену Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області; присуджено до стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адасса" за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області суму сплаченого штрафу у розмірі 51 000,00 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі № 160/20625/24 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 скасовано в частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адасса" за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області суми сплаченого штрафу у розмірі 51 000,00 грн. та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні цієї частини позову. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 залишено без змін.

Скасовуючи рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 у зазначеній вище частині суд апеляційної інстанції вказав про те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем (ТОВ "Адасса") було сплачено на розрахунковий рахунок Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області штраф у розмірі 51 000,00 грн., у зв`язку з чим такі вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24, яким визнано неправомірною та скасовано постанову від 30.04.2024 № 000049, винесену Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області, набрало законної сили 11.12.2024.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись з даним позовом до суду ТОВ "Адасса" зазначає про те, що його підприємство звернулось до Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області із заявою від 10.02.2025 про повернення 51 000,00 грн., що складають суму грошових коштів, сплачених позивачем на підставі платіжного доручення № 1826 від 15.05.2024 у якості штрафу за постановою Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області № 000049 від 30.04.2024, яка визнана неправомірною та скасована рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24.

Листом № 05-06-06/2358 від 18.02.2025 Головним управлінням державної казначейської служби України у Дніпропетровській області відмовлено у поверненні коштів. Так, вказаний лист містить посилання на те, що повернення помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, здійснюється відповідно до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (зі змінами відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 26.11.2024 № 606) на підставі електронного подання відповідного органу (який наклав адміністративний штраф), що контролює справляння надходжень до бюджету.

Зазначена вище відмова у поверненні грошових коштів і їх утримання (збереження) на казначейському рахунку другого відповідача після скасування в судовому порядку постанови Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області від 30.04.2024 № 000049, на думку позивача, є неправомірною, що і стало причиною виникнення спору у даній справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги, заявлені позивачем, підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Як вже було зазначено вище, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 (залишеним у відповідній частині в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024) визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу від 30.04.2024 № 000049, винесену Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області, у зв`язку з чим позивач має право на повернення сплачених на підставі вказаної постанови про накладення штрафу грошових коштів в розмірі 51 000,00 грн.

Так, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу, платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади, за умови його невідповідності закону, не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на викладене, на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 160/20625/24 (залишеним у відповідній частині в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024) постанова Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області визнана протиправною та скасована, правові підстави утримання Державою сплачених позивачем в якості адміністративно-господарського штрафу коштів у розмірі 51 000,00 грн. відпали.

Варто зазначити, що аналогічні за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16. Згідно з цим висновком Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 цієї постанови).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10.07.2019 у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення коштів у тотожній правовій ситуації має відбуватися тільки згідно з Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку.

Так, Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 (далі - Порядок № 787), застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету коштів.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку останній визначає процедури:

- повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі);

- перерахування платежів, помилково або надміру зарахованих до відповідних бюджетів (крім коштів, зарахованих через єдиний рахунок), у рахунок сплати інших платежів незалежно від виду бюджету на відповідні бюджетні рахунки для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями);

- перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок.

Водночас, на момент сплати позивачем грошових коштів у розмірі 51 000,00 грн. у якості штрафу за постановою Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області № 000049 від 30.04.2024, остання (постанова) була чинною, тобто грошові кошти позивачем не сплачені помилково, а також не сплачено надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові.

Таким чином, господарський суд дійшов до висновку, що положення Порядку № 787 до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статей 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказів повернення позивачеві грошових коштів в розмірі 51 000,00 грн. матеріали справи не містять.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що постанова про накладення штрафу № 000049 від 30.04.2024 скасована в судовому порядку, то сплачена позивачем на підставі вказаної постанови сума штрафу у розмірі 51 000,00 грн. утримується у бюджеті без достатньої правової підстави в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Відповідно до частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спір у даній справі виник внаслідок неправомірних дій першого відповідача, господарський суд вважає за необхідне судові витрати покласти на останнього.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 20, 73-79, 86, 91, 129, 130, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адасса" (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, УЗВІЗ ЯРМАРКОВИЙ, будинок 7/9; ) 51 000,00 грн. - безпідставно утриманих коштів.

Стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області (49027, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, пл.Соборна, будинок 4, кімната 601-605; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адасса" (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, УЗВІЗ ЯРМАРКОВИЙ, будинок 7/9; ) 2 422,40 грн. - судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Загальна сума, що підлягає до стягнення, складає - 53 422,40 грн.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне рішення складено 01.08.2025.

Суддя І.Ф. Мельниченко