ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
23 липня 2025 рокуСправа № 921/287/13-г/14
Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.
розглянувши скаргу б/н від 08.07.2025 (вх. №4988 від 09.07.2025) Фермерського господарства "Сосулівське" на дії (бездіяльність) державного/приватного виконавця у справі
за позовом: Прокурора Чортківського району в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики, Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств
до відповідача: Фермерського господарства "Сосулівське"
за участі представників:
стягувача: Баран В.С., директор;
державного виконавця: Ізвєкова І.В. (в режимі відеоконференції).
Через систему "Електронний суд" 09.07.2025 від Фермерського господарства "Сосулівське" поступила скарга б/н (вх. №4988) від 08.07.2025 на дії (бездіяльність) державного/приватного виконавця, в якій скаржник просить: визнати дії державного виконавця Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ізвєкової Ірини Василівни у виконавчому провадженні №78291031, протиправними; скасувати постанови державного виконавця Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ізвєкової Ірини Василівни від 06.06.2025 року ВП №78291031 про відкриття виконавчого провадження; від 06.06.2025 року ВП №78291031 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; від 06.06.2025 року ВП №78291031 про арешт коштів боржника, від 24.03.2025 року ВП №58259786 про повернення виконавчого документа стягувачу в частині п. 2. Виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 24.03.2028 року.
В обґрунтування скарги, скаржник зазначає, що 24.06.2025 року ФГ "Сосулівське" отримано матеріали виконавчого провадження №78291031 з виконання наказу Господарського суду Тернопільської області від 13.05.2013 у справі №921/287/13-г/14, а саме: копії постанов від 06.06.2025 про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт коштів боржника. Однак, на переконання скаржника, перелічені дії державного виконавця Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є протиправними, оскільки виконавче провадження на підставі наказу від 13.05.2013 у справі №921/287/13-г/14 відкрито 06.05.2025, а строк пред`явлення наказу закінчився 13.05.2014.
Представник стягувача у судовому засіданні проти поданої скарги заперечив з підстав, викладених у запереченнях б/н (вх. №5323) від 20.07.2025. Зокрема зазначає, що постанови державного виконавця по ВП №78291031, зокрема, і про відкриття виконавчого провадження є законними, оскільки строк повторного подання виконавчого документу до виконання після повернення його стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" не завершився.
У заяві б/н (вх. №5320) від 20.07.2025 та судовому засіданні представник органу державної виконавчої служби зазначила, що при винесені оскаржуваних постанов від 06.06.2025 у виконавчому провадженні №78291031 державний виконавець діяла із дотримання вимог чинного законодавства, оскільки виконавчий документ від 27.03.2015 неодноразово повертався з 29.01.2018 стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент повернення). При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з врахуванням ч. 5 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" не позбавляє його права повторно пред`явити його до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону.
21.07.2025 через систему "Електронний суд" від представника ФГ "Сосулівське" надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги, у зв`язку з перебуванням його представника у службовому відрядженні. Представники стягувача та органу ДВС щодо його задоволення заперечили.
В свою, чергу, при вирішенні цього клопотання суд приймає до уваги, що за приписами частини другої статті 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Разом з тим, суд зазначає, що долучений до заяви представником боржника (скаржника) посадковий документ, сам по собі не може являтися доказом, що підтверджує його перебування у службовому відрядженні.
Також суд зважає на законодавчо встановлені строки для розгляду скарг на дії органу ДВС та констатує, що при прийнятті скарги до розгляду, зважаючи на склад учасників цього судового процесу та тривалість виконавчого провадження, судом вже було надано розумний строк для того щоб заінтересовані особи могли в повному обсязі реалізувати власні процесуальні права та виконали покладені на них законом обов`язки.
З наведеного в сукупності судом у задоволенні клопотання боржника про відкладення розгляду скарги відмовлено.
Скарга розглянута в режимі відеоконференції з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу, за правилами ст. ст.197, 222 ГПК України.
Розглянувши скаргу та додані до неї матеріали судом встановлено наступне.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2013 у справі №921/287/13-г/14 позов було задоволено та стягнуто з Фермерського господарства "Сосулівське" на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств заборгованість в сумі 14 000 грн 00 коп та 1 147 грн 00 коп. судового збору.

13.05.2013 господарським судом видано відповідні накази про примусове виконання вищевказаного рішення.

Так, 31.10.2014 державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Чортківського районного управління юстиції (Снігур О.Ю.) на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) у ВП №38857038 винесено постанову про повернення виконавчого документу.

05.03.2015, органом примусового виконання, з посиланням на ст.ст.17,19,20,25 Закону прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46780711.

29.01.2018, головним державним виконавцем Чортківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, керуючись п. 2 ч.1 ст. 37 Закону у ВП №46780711 прийнято постанову про повернення виконавчого документу.

В подальшому, 14.05.2018, орган примусового виконання, керуючись ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону, прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №56351362 та 23.06.2018 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

04.02.2019 начальником Чортківського міськрайонного управління відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, керуючись ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону, прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №58259786 та 24.03.2025 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

02.06.2025 стягувач повторно звернувся із заявою №53-19/25 до Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про прийняття до примусового виконання виконавчого листа (наказ суду від 13.05.2013).

Так, 06.06.2025 головним державним виконавцем Ізвєковою Іриною Василівною, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №78291031 з примусового виконання наказу господарського суду від 13.05.2013.

При цьому, у виконавчому провадженні ВП №78291031, органом примусового виконання 06.06.2025 прийнято постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника.

Всі вищезазначені постанови, орган примусового виконання приймав керуючись положеннями Закону, в редакції, чинній на дату повернення (29.01.2018) наказу Господарського суду Тернопільської області від 13.05.2013 у справі № 921/287/13-г/14.

Однак, як стверджує боржник, такі дії державного виконавця є протиправними, оскільки відповідно до ст. 22 Закону, в редакції від 02.02.2014, чинній на момент винесення судових наказів, останні можуть бути пред`явлені протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Дослідивши подані докази, заслухавши повноважних представників учасників справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 в справі "Півень проти України").

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Верховний Суд у своїй постанові від 30.06.2021 у справі №201/12569/16 зазначив, що забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/7310/20 вказано, що установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавця. За його положеннями, саме на виконавчу службу покладається обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення та вчинення всіх послідовних дій щодо такого виконання.

Так, відповідно до ст. 1 цього нормативно - правового акту виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню .

За умовами ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, він повинен дотримуватись указаних вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених ст. 2 Закону: верховенства права, законності, справедливості, неупередженості, об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження. Порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження.

Зі змісту ч.1 ст. 13 Закону вбачається, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В свою чергу, в силу ст. 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Враховуючи зміст наведених правових норм, суд зазначає, що розглядаючи скаргу на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця щодо його (рішень, дій, бездіяльності) правомірності/неправомірності, суд має надати оцінку законності дій останнього, тобто встановити, чи було ним дотримано приписи законодавства, які регламентують його діяльність у спірних правовідносинах, та саме в залежності від вказаних обставин, дійти висновку про задоволення або відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до частини 1 статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 327 ГПК України наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до частин 1 та статті 11 Закону, строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадії судового процесу, має встановлені законом строкові межі.

Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документу стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або із спливом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини 4 статті 4 Закону).

Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно із строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Як свідчать матеріали справи, 13.05.2013 у даній справі був виданий наказ Господарського суду Тернопільської області, зі строком виконання 13.05.2014.

31.10.2014 органом примусового виконання, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону винесено постанову у ВП №38857038 про повернення виконавчого документу стягнувчу.

05 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Чортківського районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №46780711.

В подальшому, постановами від 29.01.2018, 23.06.2018 та 24.03.2025 органом примусового виконання, виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону. Зокрема, за змістом постанов встановлено, що майно, яке б підлягало опису й арешту не виявлено; при проведенні виконавчих дій встановлено, що що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися без результативними, стягнень не проводились.

Згідно ч. 5 ст. 37 Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону

Відповідно до частини першої статті 22 Закону (в редакції, чинній на момент пред`явлення до виконання наказу - 05.03.2015) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання, зокрема, протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, суд зауважує, на дату повернення (14.05.2018) наказу, 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" (від 02.06.2016 № 14041-VIII). У свою чергу, 5 жовтня 2016 року Закон України "Про виконавче провадження" у попередній редакції № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року втратив свою чинність.

Так, за змістом ст. 12 Закону, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Пунктом 1 частини 4 статті 12 Закону передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (ч. 5 ст. 12 Закону).

Тобто, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання, перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.09.2021 у справі №240/10258/19.

Враховуючи викладене, строк пред`явлення наказу Господарського суду Тернопільської області у даній справі був перерваний у зв`язку з пред`явленням його до виконання. Після переривання строку пред`явлення наказу суду до виконання перебіг строку почався заново з наступного дня після його повернення.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом №1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону №1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №905/6977/13, від 02 травня 2018 року у справі №5016/149/2011(17/6) та від 01.08.2018 у справі № 553/1951/14-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Звернення стягнення на кошти боржника є одним із заходів виконавчого провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення (ч. 2 ст. 13 Закону). Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону).

Отже, державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов від 06.06.2025 у виконавчому провадженні №78291031 діяв із дотриманням вимог чинного законодавства.

З наведеного в сукупності, доводи скаржника про те, що державним виконавцем неправомірно прийнято постанови у зв`язку із вищевказаними обставинами, суд вважає помилковими.

Згідно зі ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити.

Інші долучені до матеріалів справи докази, доводи та заперечення учасників цього спору були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують. В свою чергу, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України". Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Керуючись ст. ст. 234, 339-342 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги відмовити.

Копію ухвали надіслати всім учасникам справи відповідно до положень ч. 5 ст. 6 ГПК України.

Ухвала господарського суду набирає законної сили з моменту підписання суддею в порядку ст. 235 ГПК України та оскаржується в порядку та строки, визначені ст.ст.254-256 ГПК України. Повний текс ухвали складено 28 .07.2025.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко