ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Справа № 902/1158/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Черначук А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22 (суддя Нешик О.С.)

час та місце ухвалення рішення: 23 травня 2025 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; повний текс рішення виготовлено 4 червня 2025 року

за позовом Керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради

до Фізичної особи ОСОБА_1

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Третя особа 1 Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

Третя особа 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗЕМРЕССУРС"

Третя особа 3 Фізичної особи ОСОБА_2

про витребування земельної ділянки

за участю представників сторін:

від Органу прокуратури - Безпалов А.В.;

від Позивача, Відповідача, Третіх осіб 1 та 3 - не з`явилися;

від Третьої особи 2 - Зінченко Д.В..

ВСТАНОВИВ:

Керівник Немирівської окружної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗЕМРЕССУРС" (надалі Третя особа 2) та Фермерського господарства "ДУБИ" про передання в комунальну власність в особі Позивача земельної ділянки площею 1,9820 Га з кадастровим номером :03:000:0192 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка вибула із державної власності внаслідок незаконного повторного використання громадянином ОСОБА_2 (надалі Третя особа 3) права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання. В позові стверджується, що Третя особа 3 на час отримання у власність земельної ділянки площею 1,9820 га з кадастровим номером :03:000:0192, уже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

20 липня 2020 року Третя особа 3 відчужила земельну ділянку площею 1,9820 Га, кадастровий номер :03:000:0192, уклавши договір купівлі-продажу №5208 з ТОВ "УКРЗЕМРЕССУРС", яке, отримавши у власність спірну земельну ділянку від Третьої особи 3, надалі передало її в оренду Фермерському господарству "ДУБИ" згідно договору оренди землі б/н від 11 січня 2021 року.

Прокурор у позові зазначив, що при встановленні підстав для витребування земельної ділянки у Третьої особи 2, є також підстави для їх витребування від особи, якій спірна земельна ділянка передана в оренду - ФГ "ДУБИ".

За твердженнями Прокурора, спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу, тоді як видача Третьою особою 1 наказу №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. При цьому, Третя особа 2 набула вказану земельну ділянку в особи, яка з огляду на зазначені обставини не мала права її отримувати та відчужувати, а отже земельна ділянка підлягає витребуванню в Третьої особи 2 на користь держави.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року до участі в справі №902/1158/22 як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (надалі Третя особа 1) і Третю особу 3. Відкладено підготовче судове засідання у справі №902/1158/22 до 24 січня 2023 року.

24 січня 2023 року на електронну адресу Господарського суду Вінницької області надійшла заява Прокурора про залучення відповідачів та зміну предмету позову №02.54/1-287вих-23 (том 1, а.с.178-189), якою Прокурор просив суд ухвалити рішення, яким:

· скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (надалі Відповідач) на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:023 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234), припинити право власності Відповідача на цю земельну ділянку;

· скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237;

· витребувати у Відповідача у комунальну власність в особі Позивача земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Позивача (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що була передана на підставі наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність Третьої особи 3, відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

В зв`язку зі зміною предмету позову Прокурор в заяві №02.54/1-287вих-23 від 20 січня 2023 року просив суд:

· замінити неналежного відповідача Третю особу 2 на належного відповідача - Відповідача;

· виключити з числа відповідачів Фермерське господарство "ДУБИ";

· виключити з числа відповідачів та залучити Третю особу 2 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

Обґрунтовуючи таку заяву, Прокурор відзначив, що після відкриття провадження у справі став відомий факт об`єднання власником Третьою особу 2 земельної ділянки із кадастровим номером :03:000:0192 площею 1,9820 Га із земельними ділянками із кадастровими номерами :03:000:0194, :03:000:0196, :03:000:0191, :03:000:0190 та :03:000:0182, площею 1,9820 Га кожна, які увійшли до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,8920 Га. Враховуючи наведене, з позиції Прокурора, постала необхідність для зміни предмету позову та суб`єктного складу справи.

Розглянувши заяву Прокурора про залучення відповідачів та зміну предмету позову суд першої інстанції, прийняв ухвалу від 14 лютого 2023 року, котрою:

· подальший розгляд справи №902/1158/22 ухвалено здійснювати з урахуванням позовних вимог, а саме: "Витребувати у Відповідача у комунальну власність в особі Позивача земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Позивача (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що була передана на підставі наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року в власність Третьої особи 3, відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних;

· відмовив у відкритті провадження (у прийнятті до розгляду) в частині вимог, викладених в пунктах 4.1 та 4.2 прохальної частини заяви Прокурора №02.54/1-287вих-23 від 20 січня 2023 року;

· виключив з числа відповідачів у справі №902/1158/22 Третю особу 2 та Фермерське господарство "ДУБИ";

· залучив до участі у розгляді справи №902/1158/22 як відповідача - Відповідача.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року в справі № 902/1158/22 позов задоволено. Витребувано у Відповідача земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Позивача (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що була передана на підставі наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність Третьої особи 3, відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено відсутність достатніх правових підстав для видачі Наказу Третьої особи 1№2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, тому спірна земельна ділянка, з позиції суду, вибула із власності держави всупереч вимогам закону та волі власника. Місцевий господарський суд при цьому вказав, що повторне набуття земельної ділянки Третьою особою 3 у власність у межах норм безоплатної приватизації на підставі Наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ є протиправною.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішення зазначив, що оскільки Третя особа 3 незаконно набула право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0192 на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, і що вказана земельна ділянка є такою, що була протиправно відчужена 20 липня 2020 року Третьою особою 3 на користь Третьої особи 2 шляхом укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Суд першої інстанції в оспорюваному рішенні констатував, що внаслідок об`єднання за діями Третьої особи 2 земельних ділянок, спірна земельна ділянка, разом з іншими земельними ділянками, увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,8920 Га, а також те, що 23 грудня 2022 року між Третьою особою 2 та Відповдачем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Враховуючи неодноразове відчуження права власності на земельну ділянку після протиправної повторної приватизації, суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту прав та інтересів держави є витребування земельної ділянки у кінцевого набувача.

Суд першої інстанції виснував про обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позову шляхом витребування у кінцевого набувача - Відповідача у комунальну власність в особі Позивача земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га (скасований в результаті об`єднання кадастровий номер земельної ділянки: :03:000:0192), яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Позивача (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що була передана на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність Відповідача, відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі № 902/1158/22 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції юрисдикції, адже на переконання апелянта, дана справа підлягає розгляду загальним місцевим судом. Також, скаржник вказав, що Прокурором пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки Відповідач не являється власником чи володільцем земельної ділянки, що нібито підтверджується рішенням по справі №902/1159/22. Вказує, що під час нового розгляду справи №902/1159/22 встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності 2 січня 2024 року скасовано запис про право власності за Відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237 та що підставою для скасування такого запису слугувало рішення суду по справі №902/1159/22.

Скаржник також зазначає, що відсутні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь саме Позивача, так як відсутні докази, що він є власником спірної земельної ділянки.

Відповідач вказав про свою добросовісність, що на його переконання, є підставою для відмови в задоволенні позову та застосуванні до даних правовідносин статті 390 Цивільного кодексу України.

Скаржник також зазначив про порушення принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив про порушення судом першої інстанції засад змагальності та рівності усіх учасників перед судом.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 червня 2025 року по справі №902/1158/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Хмельницької Вінницької області від 23 травня 2025 року. Запропоновано учасникам в строк протягом 7днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 25 червня 2025 року від Прокурора надійшов відзив, в котрому, Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. З позиції Прокурора, видача Третьою особою 1 спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. Прокурор вважає, що вказана земельна ділянка вибула із державної власності на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391 /15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, який не відповідає викладеним у статях 116, 118, 121 Земельного кодексу України імперативним нормам та суперечить їм, що не відповідає волі держави як власника земельної ділянки, вираженої у відповідних нормах. Констатує, що у відповідності до статтей 318, 324 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу; а земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Прокурор також зазначає, що право власності за Відповідачем зареєстровано 16 червня 2020 року, а вже 20 липня 2020 року, тобто через місяць ділянку відчужено, що ще раз свідчить про відсутність у нього наміру вести особисте селянське господарство. Зазначає, що за фактичних обставин справи № 902/1158/22, Відповідач набув право власності на землю без відповідної правової підстави, повторно використавши право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Констатує, що згідно договору купівлі-продажу спірної ділянки від 20 липня 2020 року угода укладалася між ОСОБА_3 (представником Відповідача) та директором Третьої особи 2 ОСОБА_4 та що при укладенні даної угоди покупець згідно відкритих даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міг, проявивши розумну обачність, дізнатися про наявність у Відповідача двох земельних ділянок, отриманих на підставі наказів Третьої особи 1 для ведення особистого селянського господарства. Наголошує, що Третя особа 2 придбала вказану земельну ділянку у особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 30 червня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 28 липня 2025 року об 14:00 год..

Ухвалою апеляційного господарського суду від 2 липня 2025 року клопотання представника Третьої особи 2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі №902/1158/22 задоволено. Забезпечено представнику Третьої особи 2 участь в судовому засіданні призначеному на 28 липня 2025 року о 14:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судове засідання від 28 липня 2025 року представники Позивача, Відповідача, Третьої особи 1 та Третьої особи 3 не з`явилися.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 13 червня 2025 року сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України).

При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В судовому засіданні від 28 липня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду представник Третьої особи 2 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі Відповідача, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Представник Третьої особи 2 вказав, що судом першої інстанції порушено юрисдикцію, адже дана справа підлягає розгляду загальним місцевим судом. Також, представник вказав, що Прокурором пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки Відповідач не являється власником чи володільцем земельної ділянки, що на його переконання підтверджується рішенням по справі №902/1159/22. Вказав, що під час нового розгляду справи №902/1159/22 встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності 2 січня 2024 року скасовано запис про право власності за Відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237. Звертає увагу, що підставою для скасування такого запису слугувало рішення суду по справі №902/1159/22. Представник Третьої особи 2 зазначив, що відсутні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь саме Позивача, так як відсутні докази, що він є власником спірної земельної ділянки. Представник вказав про добросовісність Відповідача і відсутності прямих доказів, які б вказували про недобросовісність, що на його переконання, є підставою для відмови в задоволенні позову та є підставою для застосування до даних правовідносин статті 390 Цивільного кодексу України. Представник також зазначив про порушення принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном та статті 1 Першого протоколу до Конвенції та про порушення судом першої інстанції засад змагальності та рівності усіх учасників перед судом.

В судовому засіданні від 28 липня 2025 року Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор вказав, що видача Третьою особою 1 спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. На переконання Прокурора вказана земельна ділянка вибула із державної власності на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, який не відповідає викладеним у статтей 116, 118, 121 Земельного кодексу України, як імперативним нормам та суперечить їм, що не відповідає волі держави як власника земельної ділянки, вираженої у відповідних нормах. Прокурор зазначає, що за його твердженнями, право власності за Відповідачем зареєстровано 16 червня 2020 року, а вже 20 липня 2020 року, тобто через місяць ділянку відчужено, що ще раз свідчить про відсутність у нього наміру вести особисте селянське господарство. Вказує, що за фактичних обставин справи № 902/1158/22, Відповідач набув право власності на землю без відповідної правової підстави, повторно використавши право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Констатував, що згідно договору купівлі-продажу спірної ділянки від 20 липня 2020 року угода укладалася між ОСОБА_3 (представником Відповідача) та директором Третьої особи 2 ОСОБА_4 та що при укладенні даної угоди покупець згідно відкритих даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міг, проявивши розумну обачність, дізнатися про наявність у Відповідача двох земельних ділянок, отриманих на підставі наказів Третьої особи 1 для ведення особистого селянського господарства. При цьому як зазначає Прокурор Третя особа 2 придбала вказану земельну ділянку у особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати.

Заслухавши пояснення представника Третьої особи 2, Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційні скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Третьої особи слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами, на адресу Третьої особи 1 надійшло клопотання (вх. № К- 23455/0/94-19 від 14 листопада 2019 року) Третьої особи 3 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 Га на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля). У згаданому клопотанні Третя особа 3 зазначила, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду цільового призначення не скористався. За результатами розгляду клопотання Третьої особи 3 у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у наданні відповідного дозволу, Третьою особою 1 прийнято наказ № 2-22921/15-19-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 29 листопада 2019 року.

Також на адресу Третьої особи 1 (вх. № К-8862/0/94-20 від 27 березня 2020 року) від Третьої особи 3 надійшла заява про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,9820 Га, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

За результатами розгляду вищевказаного клопотання Третьої особи 3 та у зв`язку з нібито відсутністю підстав для відмови у затвердженні проектної документації Третьою особою 1 прийнято наказ №2-9391/15-20-СГ "Про надання у власність" від 24 квітня 2020 року.

На підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, державним реєстратором Славнянської сільської ради Липовецького району 16 червня 2020 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0192 за Третьою особою 3 (номер запису про право власності 36910098, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234).

20 липня 2020 року між Третьою особою 3 та Третьою особою 2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі Договір від 20 липня 2020 року; том 1, а.с. 43-47), відповідно до пункту 1.1 якого Третя особа 3 передала у власність (продав) Третій особі 2, а Третя особа 2 прийняла земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0192, що розташована на території Позивача та зобов`язалася сплатити за неї грошову суму у порядку та на умовах передбачених пунктом 3 Договору від 20 липня 2020 року.

Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до відомостей викладених у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності наданого Славнянською сільською радою Липовецького району 19 червня 2020 року індексний номер витягу - 213138665, право власності на земельну ділянку за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване державним реєстратором Славнянської сільської ради Липовецького району 16 червня 2020 року, номер запису про право власності 36910098, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5234.

Пунктом 3.1 Договору від 20 липня 2020 року за домовленістю сторін визначено, що продаж земельної ділянки вчиняється за 37 600 грн, які Третя особа 2 зобов`язалася сплатити Третій особі 3 протягом одного року з дня укладення цього Договору через касу товариства за місцем знаходження товариства.

У відповідності до пункту 3.2 Договору від 20 липня 2020 року, згідно із висновком про вартість об`єкту оцінки наданого суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Довбня М.Ю., оціночна (ринкова) вартість відчуженої за цим Договором земельної ділянки станом на 26 червня 2020 року становить - 37 600 грн.

Договір вважається укладеним з дня його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку зареєстровано за Третьою особою 2 шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

11 січня 2021 року між Третьою особою 2 та ФГ "ДУБИ" укладено договір оренди спірної земельної ділянки (надалі Договір оренди; том 1, а.с. 49-51).

При цьому Третя особа 2 вчинила дії з об`єднання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192 площею 1,9820 Га із земельними ділянками з кадастровими номерами :03:000:0196, :03:000:0194, :03:000:0191, :03:000:0190 та :03:000:0182 площею 1,9820 Га кожна, які увійшли до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,8920 Га.

3 листопада 2022 року Третя особа 2 адресувала приватному підприємцю Кобзарю М.І. заяву про розроблення ним технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок площею 11,8920 Га для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами :03:000:0196, :03:000:0194, :03:000:0192, :03:000:0191, :03:000:0190 та :03:000:0182, які розташовані: Вінницька область, Вінницький район, за межами населеного пункту с. Очеретня, Погребищенської міської ради (том 1, а.с. 211).

ФОП Кобзар М.І. розроблено відповідну технічну документацію з землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок площею 11,8920 Га для ведення особистого селянського господарства, зокрема спірної земельної ділянки з кадастровим номером: :03:000:0192 (том 1, а.с 213-214).

15 листопада 2022 року державним реєстратором Липовецької міської ради Вінницького району Чубатюк О.Р. прийнято рішення про державну реєстрацію (індексний номер рішення 65504412 від 17 листопада 2022 року) права власності на вказану земельну ділянку за Третьою особою 2, підставою для державної реєстрації - заява, серія та номер: б/н виданий 3 листопада 2022 року, видавник Третя особа 2; технічна документація, серія та номер: б/н виданий 3 листопада 2022 року, видавник ФОП Кобзар М.І.; відомості з ДЗК, серія та номер: 58623390, виданий 15 листопада 2022 року, видавник: Державний земельний кадастр.

разом з тим, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року забезпечено позов, шляхом заборони Третій особі 2 та будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на поділ чи об`єднання земельної ділянки площею 1,9820 Га, кадастровий номер :03:000:0192, що розташована на території колишньої Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (на даний час - на території Позивача).

Також заборонено державним кадастровим реєстраторам вчиняти дії, спрямовані на внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо поділу чи об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що розташована на Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (на даний час - на території Позивача).

Не дивлячись на таке обтяження, накладене судом, 23 грудня 2022 року між Третьою особою 2 (продавець) та Відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі Договір від 23 грудня 2022 року; том 1, а.с. 222-227), відповідно пункту 1.1 якого Третя особа 2 передала у власність (продав) Відповідачу, а Відповідач прийняв земельну ділянку загальною площею 11,8920 Га, кадастровий номер якої :03:000:0237, що розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, за межами населеного пункту села Очеретня Погребищенської міської ради, в межах згідно з планом (земельна ділянка), і сплатила за неї грошову суму у порядку та на умовах, передбачених пунктом 3 цього договору.

У складі проданої Третьою особою 2 по Договору від 23 грудня 2022 року ділянки знаходилась спірна земельна ділянка площею 1,9820 Га, кадастровий номер :03:000:0192.

Право власності за Відповідачем на об`єднану земельну ділянку загальною площею 11,8920 Га, кадастровий номер якої :03:000:0237, зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого Липовецькою міською радою Вінницького району Вінницької області 17 листопада 2022 року, індексний номер витягу 315448964, право власності на нерухоме майно зареєстроване державним реєстратором Липовецької міської ради адміністрації Липовецького району Вінницької області - Чубатюк О.Р. 15 листопада 2022 року, номер запису про право власності - 48464660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 234.

Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Згідно із пунктом 3.1 Договору від 23 грудня 2022 року за домовленістю сторін продаж, земельної ділянки вчинено за 3000 грн, які Третя особа 2 отримала від Відповідача на поточний рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" м. Київ, Україна, до підписання даного Договору.

За пунктом 3.3 Договору від 23 грудня 2022 року експертно-грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки складає - 1 844 200 грн, згідно зі звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеним суб`єктом оціночної діяльності ФОП Довбня М.Ю. 22 грудня 2022 року.

За змістом пункту 4.3 Договору від 23 грудня 2022 року підписання цього Договору Третьою особою 2 та Відповідачем свідчитиме про те, що земельна ділянка передана Третьою особою 2 та прийнята Відповідачем в день укладення цього Договору до його підписання.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 13 січня 2023 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,9820 га зареєстрована за Відповідачем, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , на праві приватної власності за Договором купівлі-продажу від 23 грудня 2022 року № 7919.

Під час нового розгляду Господарським судом Вінницької області іншої справи - №902/1159/22 встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності 2 січня 2024 року скасовано запис про право власності за Відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234). Підставою для скасування такого запису слугувало рішення Господарського суду Вінницької області від 31 травня 2023 року в справі № 902/1159/22.

При цьому, обставини придбання Відповідачем земельної ділянки загальною площею 11,8920 Га, кадастровий номер якої :03:000:0237, встановлені рішенням Господарського суду Вінницької області від 6 серпня 2024 року в справі №902/1159/22 (яке набрало законної сили) і є приюдиційними у справі №902/1158/22.

Прокруор посилаючись на те, що земельна ділянка загальною площею 11,8920 Га, кадастровий номер якої :03:000:0237 вибула без правових підстав, що на думку Прокурора є порушенням права щодо володіння даним майном, яке підлягає захисту, шляхом звернення в суд з позовом про витребування спірної земельної ділянки.

Аналізуючи спірні правовідносини на предмет їх регулювання нормами матеріального права, колегія суду зауважує, що норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їх справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий аналіз положень статті 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно змісту приписів статті 388 Цивільного кодексу України предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

З вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння за правилами як статті 387, так і статті 388 Цивільного кодексу України, може звертатися лише особа, яка є власником майна, чи належним його володільцем, відтак до кола предмету доказування в даному випадку входить доведення належності позивачу на праві власності або володінні, за законом чи договором, спірного нерухомого майна.

Розглядаючи позовні вимоги про витребування земельної ділянки в розрізі доводів Відповідача, наведених у апеляційній скарзі (щодо неправильно визначеної підсудності, неналежного відповідача, позивача, добросовісність Відповідача, вибуття з дозволу Третьої особи 1, порушення вимог статті 390 Цивільного кодексу України, порушення Протоколу 1 до ЄСПЛ; неприйняття доказів, порушення принципу змагальності), колегія суду розглянувши кожен із доводів окремо, зауважує наступне.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про відсутність законних підстав для витребування ділянки саме на користь Позивача, то колегія суду зауважує таке.

27 травня 2021 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28 квітня 2021 року №1423-IX. Таким Законом України розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 24 такого змісту:"3 дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій. Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); оборони; природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки,' переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.".

Також підпунктом 20 пункту 4 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" внесено зміни до статті 83 Земельного кодексу України, зокрема, частину другу цієї статті доповнено пунктом "в" такого змісту: у комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Отже, землями Позивача вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами відповідного населеного пункту у межах такої територіальної громади, в тому числі і спірна земельна ділянка, що в свою чергу спростовує відповідні доводи.

В той же час, суд апеляційної інстанції бере до уваги й те, що Касаційний господарський суд у складі Верховного суду від 14 січня 2025 року в справі №902/1159/22, виснував (п.п. 99-101): «Врахувавши зазначені вище положення законодавства, суд апеляційної інстанції виснував, що землями позивача вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами відповідного населеного пункту у межах такої територіальної громади, в тому числі і спірна земельна ділянка. При цьому, суд врахував, що позивач був позбавлений можливості зареєструвати за територіальною громадою, в інтересах якої та від імені якої він здійснює свої повноваження, право власності на спірну земельну ділянку, оскільки до моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-1Х, така земельна ділянка вибула із державної власності і на неї були зареєстровані речові права інших осіб, зокрема за ОСОБА_5 (на підставі наказу Третьої особи 1 від 24 квітня 2020 року №2-9391/15-20-СГ "Про надання у власність"), Третя особа 2 (на підставі договору купівлі- продажу від 20 липня 2020 року) та відповідачем (на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2022 року). При цьому скаржник вважає, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0194 не перейшло до позивача, скільки таке право ним не було зареєстровано відповідно до абзацу 9 пункту 14 розділу X "Перехідні положення" ЗК України. Проте судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Третьої особи 1 від 24 квітня 2020 року № 2-9391/15-20-СГ "Про надання у власність " було сформовано нову земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0194 - затверджено проект землеустрою щодо її відведення та надано із земель державної власності таку земельну ділянку у власність ОСОБА_5 . Тоді 16 червня 2020 року державним реєстратором Славнянської сільської ради Липовецького району було проведено першу реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_5 ».

Відтак доводи Відповідача (та Третьої особи 2) про відсутність підстав для витребування земельної ділянки на користь саме Погребищенської територіальної громади Вінницького району, від імені котрої у спірних правовідносинах діє Позивач, спростовуються наведеними нормами законодавства та вищеописаною правовою позицією ВС. Таким чином, враховуючи обставини зазначеної справи, практику суду, Позивач є належним позивачем у даному спорі.

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушення господарським судом правил юрисдикції, то колегія суду зауважує наступне.

Прокурором 3 листопада 2022 року подано позовну заяву в інтересах держави в особі Позивача до Третьої особи 2, Фермерського господарства «ДУБИ», за участі третіх осіб на стороні відповідача Третьої особи 1, ОСОБА_5 про витребування земельної ділянки площею 1,9820 га з кадастровим номером :03:000:0194 для ведення особистого селянського господарства на користь Позивача.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 15 листопада 2022 року в справі № 902/1159/22 відкрито провадження.

Також 3 листопада 2022 року Прокурором подано і позовну заяву в інтересах держави в особі Позивача до Третьої особи 1, фермерського господарства «ДУБИ», за участі третіх осіб на стороні відповідача Третьої особи 1, Третьої особи 3 про витребування земельної ділянки площею 1,9820 та з кадастровим номером :03:000:0192 на користь Позивача.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 15 листопада 2022 року в справі № 902/1158/22 відкрито провадження.

В подальшому ухвалою Господарського суду Вінницької області від 3 червня 2024 року розгляд справи №902/1158/22 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі 902/1159/22. Після звернення Прокурором до суду первісний відповідач ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» 15 листопада 2022 року зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речове право на новоутворену земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,8920 Га, яка створена шляхом об`єднання власником - ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» земельної ділянки із кадастровим номером :03:000:0192 площею 1,9820 Га та земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0194 площею 1,9820 Га із земельними ділянками із кадастровими номерами :03:000:0196, :03:000:0191, :03:000:0190 та :03:000:0182 площею 1,9820 Га кожна. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,9820 Га зареєстрована за Відповідачем, на праві приватної власності. Підставою для державної реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу від 23 грудня 2022 року № 7919.

Тобто Третя особа 2 після звернення Прокурора до суду з позовом про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :03:000:0192 та :03:000:0194, зі спливом часу понад рік з моменту набуття прав на них, не дочекавшись прийняття рішення за результатами розгляду справ №902/1159/22, №902/1158/22 вчинила дії з метою припинення існування спірних об`єктів цивільних справ.

Об`єднання земельних ділянок Третьою особою 2 під час розгляду справи № 902/1158/22 унеможливило поновлення інтересів держави з первісним предметом позову та призвело до необхідності його зміни, зокрема й зміни первісного відповідача юридичної особи - ТОВ «Укрземресурс» на відповідача фізичну особу ОСОБА_1 ..

Згідно постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 14 січня 2025 року в справі №902/1159722, суд виснував (п.п. 83):

«У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені ним у постанові від 26 березня 2024 року в цій справі, про те, що цей спір потрібно розглядати в порядку господарського судочинства, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені нею в ухвалі від 7 лютого 2024 року в цій же справі, що основним критерієм для розмежування цивільної та господарської юрисдикції у справах, пов`язаних з вибуттям земель особистого селянського господарства з власності держави, є суб`єктний склад сторін спору. Подальша зміна суб`єктного складу сторін (зокрема, власника земельної ділянки) не впливає на визначення юрисдикції спору, тобто не змінює її. Оскільки прокурор пред`явив позов до Третьої особи 3, яка на момент звернення Прокурора до суду була власником спірної земельної ділянки, а після пред`явлення цього позову Прокурором Третя особа 3 відчужила земельну ділянку Відповідачу, тому Прокурор був змушений звертатися до суду з заявою про заміну неналежного відповідача та зміну предмета позову».

Таким чином, враховуючи практику Верховного Суду даний спір потрібно розглядати в порядку господарського судочинства так як подальша зміна відповідача відбулася внаслідок дій щодо продажу спірної земельної ділянки фізичній особі і не впливає на визначення підсудності та юрисдикції спору. котра первинно до вчинення відповідних дій була господарською.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, державним реєстратором Славнянської сільської ради Липовецького району 16 червня 2020 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0192 за Третьою особою 3 (номер запису про право власності 36910098, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234).

Разом з тим 6 листопада 2019 року наказом Третьої особи 1 №2-20645/15-19-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність" затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель державної власності та надано у власність Третьої особи 3 земельну ділянку державної форми власності сільськогосподарського призначення площею 2,000 Га із кадастровим номером :10:004:0078.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Третій особі 3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) на підставі наказу Третьої особи 1 №2-20645/15-19-СГ від 6 листопада 2019 року безоплатно вже надано із земель державної власності у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кадастровий номер :10:004:0078.

Враховуючи, що Третій особі 3 на час видання наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року вже отримано у приватну власність земельну ділянку площею 2 Га із кадастровим номером :10:004:0078 для ведення особистого селянського господарства, то вважається, що Третя особа 3 скористалась своїм правом, передбаченим статтею 116 Земельного кодексу України, повторно, тобто з порушенням визначеного земельним законодавством порядку.

Згідно з частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті передає у власність або у користування для всіх потреб центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Відповідно до частини 1 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому колегія враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду висвітлену в постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 525/1225/15-ц, що з урахуванням вимог статтей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин може отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Як свідчать матеріали справи, Третя особа 3 вже реалізовувала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки (поза конкурсом).

У зв`язку з тим, що до моменту відведення Третьою особою 1 у власність Третій особі 3 земельної ділянки, що є предметом спору в даній справі, безоплатно у власності Третьої особи 3 вже відводилась земельна ділянка, отримана останнім на позаконкурсній основі, додатково земельна ділянка могла бути отримана Третьою особою 3 виключно на конкурсних засадах через участь у торгах, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин може отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

При цьому офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів є публічними та загальнодоступними, у зв`язку з чим набувач землі не мав перешкод у доступі до законодавства, міг і повинен був знати про те, що громадянин може набути земельну ділянку державної форми власності для ведення особистого селянського господарства без проведення земельних торгів лише один раз, а тому вона вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність поведінки зазначеної особи під час набуття у власність спірної земельної ділянки під обґрунтований сумнів.

Таким чином, набувач спірної земельної ділянки не міг законно набути право власності на неї. Натомість він набув зазначене право в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного, однак юридичне оформлення права власності землею стало можливим у результаті прийняття органом державної влади низки рішень, які не є такими.

Аналогічні висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року в справі № 917/1416/19.

Зазначені обставини Третьою особою 1 не були враховані, оскільки розглянувши заяву Третьої особи 3 передала на безоплатній основі спірну земельну ділянку, що свідчить про порушення Третьою особою 1 законадавства України, котре регулює питання безоплатного отримання певного виду земельних ділянок, і як наслідок отримання Третьою особою 3 (з огляду на зазначення неправдивих даних під час подання заяви щодо отримання такої ділянки) спірної земельної ділянки не на законних підставах.

При цьому, що ж стосується доводів Третьої особи 3 щодо вибуття спірної земельної ділянки з відома Третьої особи 1, то в даному випадку не заперечується воля/обізнаність (з відому) Третьої особи 1, а констатуються обставини незаконності та неправомірності вчинення таких дій Третьої особи 1 з порушенням визначеного законодавством порядку безоплатного отримання певного виду земельної ділянки.

Крім того, згідно із положеннями статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статті 334 Цивільного кодексу України, а також положень статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, у тому числі надану у власність в порядку безоплатної приватизації, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, проте не є підставою виникнення цивільних прав, зокрема набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

У відповідності до статтей 11, 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають на підставі юридичних фактів та здійснюються у межах, наданих договором або актами цивільного законодавства.

Частиною дев`ятою статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

За системним зв`язком та змістом положень частини першої, пункту "в", частини третьої, четвертої статті 116, частин першої, сьомої, дев`ятої статті 118, частини першої статті 121, статті 122 ЗК України, які визначають право громадян на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності шляхом приватизації та порядок його реалізації, закон визначає, що така передача здійснюється шляхом прийняття відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах повноважень відповідного рішення і не допускає безоплатної передачі у власність громадян земельних ділянок певного виду використання більш як один раз.

Відповідно прийняття органами виконавчої влади або місцевого самоврядування рішень про таку передачу без додержання вказаних вимог також є недопустимим.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Закон пов`язує наявність права на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності саме з фактом прийняття відповідного рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не з державною реєстрацією речових прав на відповідне майно.

Усе вищеописане спростовує доводи Третьої особи 2 щодо вибуття спірної земельної ділянки на підставі наказу Третьої особи 1 до Третьої особи 3 нібито підставно та правомірно за наявності волі органу держави, оскільки всі вищеописані обставини свідчить про відсутність достатніх правових підстав для видачі Наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, а відтак, колегія суду констатує, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави всупереч вимогам закону та волі власника Держави.

Отже, повторне набуття земельної ділянки Третьої особи 3 у власність у межах норм безоплатної приватизації на підставі Наказу Третьої особи 1 №2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року є протиправним, що з огляду на подальші дії сторін спрямовано на уникнення наслідків задоволення первісно поданого позову і на подальше неправомірне набеття прав на спріну земельну ділянку, тим більше з огляду на те, що останній продаж земельної ділянки до складу котрої входила і спірна земельна ділянка відбувся під час дії забезпечення позову із забороню вчинення таких дій.

Що ж до доводів апеляційної скарги Відповідача відносно правових підстав для витребування земельної ділянки у Відповідача (який за твердженнями Відповідача та Третьої особи 2 є добросовісним набувачем), то колегія суду розглядає даний довід в площинні встановлених вище обставини протиправності вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, зауважує наступне

Статтею 14 Конституції України та статтею 1 Земельного кодексу України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України, зокрема, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статтей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб

Приписами частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У контексті частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України до позовів щодо захисту речових прав на нерухоме майно відноситься, зокрема, віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, як фактично, тобто повернення його у фактичне володіння, так і у власність цієї особи. При цьому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні або поновленні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Оскільки Третя особа 3 незаконно набула право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0192 на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року, вказана земельна ділянка є такою, що була протиправно відчужена 20 липня 2020 року Третьою особою 3 на користь Третьої особи 2 шляхом укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки (том 1, а.с. 43-48).

Внаслідок об`єднання за діями Третьої особи 2 земельних ділянок, спірна земельна ділянка, разом з іншими земельними ділянками, увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,8920 Га.

23 грудня 2022 року між Третьою особою 2 (Продавець) та Відповідачем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (том 1, а.с. 186-189).

Згідно пункту 3.1 Договору від 23 грудня 2022 року продаж земельної ділянки вчинено 3000 грн, однак, згідно експортно-грошової оцінки відчужувана земельна ділянка складає 1844200 грн.

В той же час, зважаючи на активну позицію в даній справі саме Третьої особи 2 (яка не є апелянтом), котра має статус особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, тобто не стороною по справі, а лише учасником, з огляду на неподання письмових пояснень щодо своєї позиції самим Відповідачем (враховуючи перебування земельної ділянки на момент розгляду справи саме у Відповідача) враховуючи доводи Третьої особи 2 щодо відсутності будь-яких підстав для задоволення позовних вимог, зокрема, констатуючи про добросовісність Відповідача, колегія суду дослідивши дії Третьої особи 2 під час розгляду даної справи зауважує наступне.

20 липня 2020 року між Третьою особою 3 та Третьою особою 2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

11 січня 2021 року між Третьою особою 2 та ФГ "ДУБИ" укладено договір оренди спірної земельної ділянки (надалі Договір оренди; том 1, а.с. 49-51).

Третя особа 2 вчинила дії з об`єднання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192 площею 1,9820 Га із земельними ділянками з кадастровими номерами :03:000:0196, :03:000:0194, :03:000:0191, :03:000:0190 та :03:000:0182 площею 1,9820 га кожна, які увійшли до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,8920 Га.

3 листопада 2022 року Третя особа 2 адресувала приватному підприємцю Кобзарю М.І. заяву про розроблення ним технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок площею 11,8920 Га для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами :03:000:0196, :03:000:0194, :03:000:0192, :03:000:0191, :03:000:0190 та :03:000:0182, які розташовані: Вінницька область, Вінницький район, за межами населеного пункту с. Очеретня, Погребищенської міської ради (том 1, а.с. 211).

ФОП Кобзар М.І. розроблено відповідну технічну документацію з землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок площею 11,8920 Га для ведення особистого селянського господарства, зокрема спірної земельної ділянки з кадастровим номером: :03:000:0192 (том 1, а.с 213-214).

10 листопада 2022 року Прокурор подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову (том 1, а.с. 68-72) із доказами направлення такої заяви учасникам по справі, що свідчить про обізнаність, Третьої особи 2 із позицією та видом забезпечення відповідно до поданої Прокурором заяви.

При тому, 15 листопада 2022 року державним реєстратором Липовецької міської ради Вінницького району Чубатюк О.Р. прийнято рішення про державну реєстрацію (індексний номер рішення 65504412 від 17 листопада 2022 року) права власності на вказану земельну ділянку за Третьою особою 2, підставою для державної реєстрації - заява, серія та номер: б/н виданий 3 листопада 2022 року, видавник Третя особа 2; підстава об`єднання об`єктів нерухомого майна; технічна документація, серія та номер: б/н виданий 3 листопада 2022 року, видавник ФОП Кобзар М.І.; відомості з ДЗК, серія та номер: 58623390, виданий 15 листопада 2022 року, видавник: Державний земельний кадастр (том 1, а.с. 219).

Право власності за Відповідачем на об`єднану земельну ділянку загальною площею 11,8920 Га, кадастровий номер якої :03:000:0237, зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданого Липовецькою міською радою Вінницького району Вінницької області 17 листопада 2022 року, індексний номер витягу 315448964, право власності на нерухоме майно зареєстроване державним реєстратором Липовецької міської ради адміністрації Липовецького району Вінницької області - Чубатюк О.Р. 15 листопада 2022 року, номер запису про право власності - 48464660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 234.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року забезпечено позов, шляхом заборони Третій особі 2 та будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на поділ чи об`єднання земельної ділянки площею 1,9820 Га, кадастровий номер :03:000:0192, що розташована на території колишньої Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (на даний час - на території Позивача).

Також заборонено державним кадастровим реєстраторам вчиняти дії, спрямовані на внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо поділу чи об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що розташована на Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (на даний час - на території Позивача).

Не дивлячись на таке обтяження накладене судом та існування в правовій площинні розгляду позову Прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки (враховуючи активну позицію Третьої особи 2 в даній справі щодо добросовісності Відповідача), колегія суду звертає увагу на те, що 23 грудня 2022 року (в момент існування забезпечення) між Третьою особою 2 (продавець) та Відповідачем (покупець) укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки (том 1, а.с. 222-227), відповідно пункту 1.1 якого Третя особа 2 передала у власність (продав) Відповідачу, а Відповідач (через свого представника) прийняв земельну ділянку загальною площею 11,8920 Га, кадастровий номер якої :03:000:0237, що розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, за межами населеного пункту села Очеретня Погребищенської міської ради, в межах згідно з планом (земельна ділянка), і сплатила за неї грошову суму у порядку та на умовах, передбачених пунктом 3 цього Договору. У складі проданої Третьою особою 2 по Договору від 23 грудня 2022 року ділянки знаходилась спірна земельна ділянка площею 1,9820 Га, кадастровий номер :03:000:0192. Відтак, Третя особа 2 вчиняючи недобросовісні дії протягом розгляду даної справи, в той же час активно відстоює позицію нібито добросовісності особи, котру Третя особа 2 знайла у короткий час проведення Прокурором дій щодо забезпечення, а саме Відповідача на користь якого і відчужила спірну земельну ділянку (при цьому Відповідач займає пасивну позицію відносно захисту своїх прав, зокрема, добросовісності).

Відтак, враховуючи неодноразове відчуження права власності на земельну ділянку після протиправної повторної приватизації, на переконання апеляційного господарського суду, належним способом захисту прав та інтересів держави є саме витребування земельної ділянки у кінцевого набувача.

Окрім того, в спростування доводів добросовісності Відповідача, колегія суду враховує, що в інтересах Відповідача діяли ті самі представники, якими вчинялись дії з оформлення права власності на спірну земельну ділянку за Третьою особою 3 та Третьою особою 2, що свідчить про реальну змогу Відповідача довідатися про спірний статус земельної ділянки та наявність судового спору, а також накладеного арешту, що в сукупності вказує на обґрунтовані підстави для сумніву у добросовісності Відповідача.

При цьому з урахуванням позиції Відповідача та Третьої особи 2 щодо непідсудності даного спору господасрькому суду (що спростовано вище в даній постанові), з вищеописаних дій сторін опосередковано також вбачається, що продаж спірної земельної ділянки (в поєднанні з її включенням до складу об`єднаної земельної ділянки (11,8920 Га)) Відповідачем та Третьою особою 2 було здійснено в тому числі задля спроби зміни підсудності цієї судової справи.

В той же час, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, укладення договору купівлі-продажу чи іншого відчуження), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, ціна вчиненого правочину.

Згідно пункту 3.1 Договору від 23 грудня 20222 року продаж земельної ділянки вчинено зо 3000 грн, в той же час за інших існуючих доказів, а саме, згідно експортно-грошової оцінки відчужуваної земельної ділянки складає 1844200 грн.

Право власності за Третьою особою 3 зареєстровано 16 червня 2020 року, а вже 20 липня 2020 року, тобто через місяць ділянку відчужено, що ще раз свідчить про відсутність у Третьої осби 3 наміру вести особисте селянське господарство.

За фактичних обставин справи № 902/1158/22, Третя особа 3 набула право власності на землю без відповідної правової підстави, повторно використавши право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно Договору купівлі-продажу спірної ділянки від 20 липня 2020 року угода укладалася між ОСОБА_3 (представником Третьої особи 3) та директором Третьої особи 2 ОСОБА_4 .

При укладенні даної угоди покупець згідно відкритих даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міг, проявивши розумну обачність, дізнатися про наявність у Третьої особи 3 двох земельних ділянок, отриманих на підставі наказів Третьої особи 1 для ведення особистого селянського господарства.

При цьому Третя особа 2 придбала вказану земельну ділянку у особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься рішення від 19 квітня 2017 року в справі № 902/1083/16 (перебуває у вільному доступі) за позовом СФГ «Конкурент» до Третьої особи 2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Третьої особи 2, Відповідача про визнання незаконними та скасування наказів. Представником ОСОБА_3 , Відповідача та Третьої особи 2 у справі № 902/1083/16 був ОСОБА_4 директор Третьої особи 2. Серед іншого позовні вимоги обгрунтовувалися незаконною передачею ділянки, що перебувала у користуванні позивача фізичним особам в порядку безоплатної передачі без мети ведення особистого селянського господарства, де Відповідач був залучений до справи у якості третьої особи за клопотанням представника Третьої особи 2 - ОСОБА_4 ..

Відтак, такі послідовні дії які проявилися саме зі сторони Третьої особи 2, щодо купівлі спірної земельної ділянки, її об`єднання з іншими земельними ділянками, подальший продаж за низькою ціною, та із незначною тривалістю часу між цими всіма діями, враховуючи участь Відповідача у деяких справах за даними діями Третьої особи 2 саме як кінцевого набувача спірних земельних ділянок, а також враховуючи пов`язаність представників сторін у дані справі. Колегія суддів виснує про відсутність обставин котрі б вказували на добросовісну поведінку Відповідача (а також Третьої особи 2), що сомо по собі є обставиною яка не дає процесуальної можливості суду застосувати до даних правовідносин статтю 390 Цивільного кодексу України, про яку так клопоче Третя особа 2.

Адже стаття 390 Цивільного кодексу України, регулює розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, і може застосовуватися лише до добросовісного набувача, але з певними особливостями, і жодним чином не може застосовуватися до недобросовісних набувачів, котрим з огляду на докази в справі є і Третя особа 2 і Третя особа 3, а також і Відповідач.

Окрім того, що ж до доводів Відповідача про відсутність суспільного інтересу в дані справі, то колегія суду зазначає, що відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Отже, право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави становить пропорційне втручання у право власності Відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

В той же час, юридичний факт об`єднання спірної земельної ділянки не перешкоджає її витребуванню в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що була передана на підставі наказу Третьої особи 2 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність Третьої особи 3.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію висвітлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, згідно котрої з огляду на приписи статтей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані.

Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

У разі об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбувається заміна кількох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах. Залишаються попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема, не відбувається зміна їх цільового призначення, розташування тощо.

Відтак, з огляду на положення статтей 387 та 388 Цивільного кодексу України, власник (держава) має право витребувати земельні ділянки, які були поділені та/або об`єднані; формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (позиція судової палати для розгляду справ щодо земельних спорів та права власності КГС ВС, викладена у постанові від 10 грудня 2021 року в справі №924/454/20).

Колегія суду зазначає, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У зв`язку із наведеним, Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року в справі №672/362/20 звернув увагу на те, що витребування спірної земельної ділянки без оскарження договору оренди, укладеного із ним, відповідає вищевикладеним правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких майно підлягає витребуванню у останнього набувача без необхідності визнання недійсними останніх правочинів щодо такого майна. При цьому витребування спірної земельної ділянки також у орендаря, який виступає користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника майна.

Викладене узгоджується також із правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №672/386/20, від 12 січня 2022 року в справі №687/425/20.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані також і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Підсумовуючи усе описане вище колегія суду зазначає про обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позову шляхом витребування у кінцевого набувача - Відповідача у комунальну власність в особі Позивача земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га (скасований в результаті об`єднання кадастровий номер земельної ділянки: :03:000:0192), яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Позивача (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192, що була передана на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність Третьої особи 3, відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

Що ж до доводів Відповідача відносно нібито втручання на мирне володіння майном, то колегія суду враховує таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати па предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункти 40 - 43)).

Критерій "законності" означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСГІЛ від 2 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Так, законність витребування спірної земельної ділянки обґрунтована наведеними мотивами щодо задоволення віндикаційного позову в силу приписів статтей 387, 388 Цивільного кодексу України.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статтей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Передача земель державної (комунальної) власності у приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом держави переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів.

За таких обставин, витребування земельної ділянки становить "суспільний", "публічний" інтерес, оскільки вказане є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земель сільськогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.

"Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула.

Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки, що є умовою реалізації функцій держави з передачі громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, забезпечення рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю, явно переважає приватний інтерес у неправомірному отриманні ОСОБА_2 спірної земельної ділянки. До того ж права та інтереси власника, який позбувся володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Покращення економічного інтересу та/або становища держави внаслідок повернення у розпорядження держави земельної ділянки, на що акцентував увагу суд касаційної інстанції, полягатиме, зокрема, у тому, що така земельна ділянка може бути, продана, передана в оренду іншому суб`єкту господарювання з урахуванням нормативної грошової оцінки такої земельної ділянки, що надасть змогу наповнити бюджет відповідної територіальної громади.

Що стосується дотримання критерію пропорційності, то колегією суддів враховується і та обставина, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься в матеріалах справи, за Відповідачем на праві приватної власності обліковується 15 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею майже 39,47 Га.

Враховуючи вищевстановлене, витребування у Відповідача однієї земельної ділянки площею 1,9820 Га, яка витребовується, як частина об`єднаної земельної ділянки, не буде для неї надмірним тягарем, спричиненим втратою грошових коштів та позбавленням засобів для існування, тим більше з огляду на встановлення недобросовісності дій і самого Відповідача (як і Третьої особи 3) при здійсненні її придбання, що описано вище у цій постанові.

Суд констатує, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави, становить пропорційне втручання у право власності відповідачки з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

Більше того, одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Окрім того, колегія суду зауважує, що під час розгляду цієї справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача.

Що ж стосується доводів Відповідача щодо внесення на рахунок суду компенсації вартості майна, то колегія суду зауважує, що вимоги про компенсацію ринкової вартості земельної ділянки спрямовані до Позивача (на користь якої витребовується спірна земельна ділянка).

Поряд з цим у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, або ж про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України за придбану за 3000 грн земельну ділянку. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (аналогічна позиція наведена і в постанові Верховного Суд від 28 грудня 2022 року в справі № 472/156/21).

Поряд з тим суд апеляційної інстанції констатує, що на момент звернення з даним позовом законодавство не мало норм, що б зобов`язувало позивача вносити на рахунок суду суми компенсацій майна котру хоче вилучити такий Позивач, а відтак в суду не існувало законних прав для зобов`язання Прокурора вчиняти такі дії.

Враховуючи викладене, Відповідач не позбавлений права та можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до особи, в якої придбала спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України, в котрій зобов`язаний буде довести свою добросовісність.

Отже, з урахуванням предмету спірних правовідносин, встановлених вище обставин та наведених норм права, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності Відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

В той же час, що ж стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що спірної земельної ділянки уже не існує, оскільки вона нібито витребувана за судовим рішенням по справі № 902/1159/22 у Відповідача, що свідчить про відсутність предмету спору по даній справі, то колегія суду зауважує таке.

Прокруор в інтересах держави в особі Позивача звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом (з урахуванням заяви про заміну неналежних відповідачів належним та заяви про зміну предмету позову) до Відповідача, в якому просив суд:

· скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності за Відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234), припинити право власності Відповідача на цю земельну ділянку;

· скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237;

· витребувати у Відповідача у комунальну власність в особі Позивача земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Погребищенської міської ради Вінницького району (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) Вінницької області в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0194, що була передана на підставі наказу Відповідача 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність ОСОБА_5 , відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням вимог закону при передачі земельної ділянки з державної у приватну власність фізичній особі ОСОБА_5 , яка всупереч вимогам статтей 116, 118, 121 ЗК України, ОСОБА_5 повторно використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Станом на 30 січня 2023 року спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0237 площею 11,9820 Га зареєстрована 23 грудня 2022 року за Відповідачем на праві приватної власності.

Рішенням Господарського суд Вінницької області від 6 серпня 2024 року у справі № 902/1159/22 (яке залишено без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій) позов задоволено частково. Закрито провадження у справі щодо позовної вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності за Відповідачем на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234). Скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237. Витребувано у Відповідача у комунальну власність Позивача земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 Га (скасований в результаті об`єднання кадастровий номер земельної ділянки: :03:000:0194), яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0237 та розташована на території Погребищенської міської ради Вінницького району (колишньої - Очеретянської сільської ради Погребищенського району) Вінницької області в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0194, що була передана на підставі наказу Третьої особи 1 № 2-9391/15-20-СГ від 24 квітня 2020 року у власність ОСОБА_5 , відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних. Відмовлено у задоволенні позову в частині вимог про припинення права власності Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0237 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 234).

Відтак, доводи Третьої особи 2 щодо відсутності спірної земельної ділянки у Відповідача є безпідставними та спростовуються тим, що в справі № 902/1159/22 вирішувалася юридична доля земельної ділянки :03:000:0194, в даній же справі вирішується позов щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0192. При цьому в справі № 902/1159/22 не витребувалася спірна земельна ділянка.

Окрім того, в справі №902/1159/22 не вирішувалася юридична доля спірної земельної ділянки, а визнавалися обставин її витребування у Відповідача на користь Позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта та Третю особу 2, що саме рішення про витребування земельної ділянки буде підставою для вчинення реєстрації речового права власності на спірну земельну ділянку за Позивачем.

Що ж стосується доводів апелянта щодо порушення засад змагальності та застосування до представника Третьої особи 2 заходів процесуального примусу, то колегія суддів зауважує, що такі обставини досліджувалися судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги Третьої особи 2 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року за наслідком чого судом винесено відповідну постанову, а тому повторний розгляд даних обставин (без наявності обставин щодо скасування такої постанови) суперечить діючому ГПК України та чинному законодавству.

З огляду на усе встановлене вище, беручи до уваги аналіз чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду, судовою колегією взято до уваги, що встановлення факту вибуття спірної земельної ділянки поза волею їх власника є достатнім для того, щоб у Прокурора в інтересах держави в особі Позивача виникли правові підстави для витребування спірної земельної ділянки в порядку статті 388 Цивільного кодексу України.

Тобто, в цьому випадку Прокурором обрано ефективний спосіб захисту інтересів держави, який передбачений цивільним законодавством, а протилежні доводи Третьої особи 2 спростовуються всім вищевикладеним. Відтак, позовна вимога щодо витребування земельної ділянки у Відповідача на користь держави в особі Позивача підлягає задоволенню. Відповідно колегія задоволює позов.

Дане рішення прийнято і місцевим господарським судом, а тому Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, та такими, що не спростовують оспорюване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №902/1158/22 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 1 серпня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.