ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1837/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д)
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мережа агенцій "Гарячі тури" (61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, оф. 3) 2. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 506446,19 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мережа агенцій "Гарячі тури", 2. ОСОБА_1 , згідно вимог якої просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 506446,19 грн., з яких: 3% річних у розмірі 112676,06 грн. та інфляційні втрати у розмірі 393770,13 грн., а також судові витрати.

Позовна заява обґрунтована несвоєчасним виконанням відповідачами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 по справі №752/14554/15, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 526, 599, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до частини 6, 8 статті 176 ГПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Враховуючи, що відповідачем 2 у позовній заяві вказано фізичну особу, судом відповідно до частини 6, 8 статті 176 ГПК України було зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру з метою отримання інформації про офіційне місце реєстрації ОСОБА_1 та отримано відповідь №1426584 від 29.05.2025, яку долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.06.2025 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Беручи до уваги те, що ціна позову у справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з метою економії процесуального часу учасників справи та виконання завдань господарського судочинства, визначених у статті 2 ГПК України, в тому числі щодо забезпечення своєчасного вирішення судом спору, враховуючи необхідність недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, суд на підставі частини 5 статті 252 ГПК України вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Разом з тим, звернуто увагу, що відповідно до частини 6 статті 6 та частини 7 статті 42 ГПК України ТОВ "Мережа агенцій "Гарячі тури" зобов`язано зареєструвати свій електронний кабінет в системі "Електронний суд".

Суд зазначає, що 18.10.2023 введено в дію зміни, що внесені в Господарський процесуальний кодекс України Законом України №3200-IX від 29.06.2023 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документам", який набрав чинності 21.07.2023.

Відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України усі юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Враховуючи зазначене, відповідач 1 - ТОВ "Мережа агенцій "Гарячі тури" зобов`язано мати зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Відповідно до пункту 17 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.

Таким чином, процесуальним законодавством передбачено способи належного повідомлення сторін про розгляд справи - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет" (правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/6322/21, від 29.06.2022 у справі №906/184/21).

Беручи до уваги, що станом на дату відкриття провадження у даній справі відповідачем 1 - ТОВ "Мережа агенцій "Гарячі тури" не зареєстровано "Електронний кабінет" в Єдиній судовій інформаційно - телекомунікаційній системі відповідно до положень частини 6 статті 6 та частини 7 статті 42 ГПК України, а тому з метою повідомлення відповідача 1 про розгляд справи, копію ухвали Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 02.06.2025 було надіслано засобами поштового зв`язку на належну адресу відповідача 1, що вказана у позовній заяві та яка підтверджена відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яку було повернуто на адресу суду з довідкою відділення поштового зв`язку з зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Крім того, з метою повідомлення відповідача 2 про розгляд справи, копію ухвали Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 02.06.2025 було надіслано засобами поштового зв`язку на належну адресу відповідача 2, що вказана у позовній заяві та яка підтверджена відомостями Єдиного державного демографічного реєстру, що отримані на запит суду в порядку частини 6, 8 статті 176 ГПК України, яку було повернуто на адресу суду з довідкою відділення поштового зв`язку з зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Разом з тим, суд зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному разі суду.

Аналогічні висновки виснував Верховний Суд у постанові від 27.07.2022 у справі №908/3468/13, від 13.01.2020 у справі №910/22873/17.

Окрім того, за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду Харківської області від 02.06.2025 по справі №922/1837/25 була оприлюднена в електронному вигляді в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що вбачається за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/.

Отже, матеріали справи свідчать, що учасники справи повідомлені належним чином про розгляд даної справи. Водночас судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання доказів для обґрунтування своїх вимог та заперечень, а тому справа розглядається за наявними матеріалами, відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Будь-яких заяв або клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до статті 252 ГПК України до суду від учасників справи не надходило.

Разом з тим, 16.07.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від представника позивача зареєстровано заяву про усунення недоліків (вх. №16615), яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

В поданій заяві зазначено, що 16.07.2025 о 13:27 год. до Електронного суду доставлено документ канцелярії суду Акт відсутності документів від 27.05.2025, зі змісту якого вбачається, що під час перевірки документів позовної заяви, що надійшли через кабінет ЕС від АТ КБ "ПриватБанк" у справі №922/1837/25, вх. №1837/25, виявлено недоліки, а саме: не відкриваються файли в додатку рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 (не вдалося відкрити цей файл - сталося помилка). Таким чином, з метою усунення вказаних недоліків, позивач направляє повторно додаток до позовної заяви - копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15-ц, який просить суд долучити до матеріалів справи.

Відтак, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи та вирішення господарського спору по суті.

Положеннями частини 4 статті 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи убачається, що 04.08.2014 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - позивач, кредитор, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мережа агенцій "Гарячі тури" (далі - відповідач 1, позичальник, боржник) укладено договір про надання овердрафтового кредиту №K4VKLOF1546 (далі - договір) з лімітом 4 201000 грн. з якого: 4000000,00 грн. на поповнення обігових коштів та 201000,00 грн. на сплату судових витрат.

Згідно з п.п. 2.2.9, 2.2.10 договору позичальник зобов`язався надавати банку не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, фінансову інформацію (баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал, примітки до звітів в обсязі, передбаченому законодавством для відповідних звітних періодів для відповідних суб`єктів господарської діяльності а також сумарні надходження на усі рахунки, що належать позичальнику, за три останні місяці, у розрізі кожного місяця), а також іншу інформацію на вимогу банку, у т.ч. про майно, що належить позичальнику на праві власності або повного господарського ведення; щомісячно, у строк до 10-го числа, інформувати банк про цільове використання кредитних коштів.

Згідно з пунктом А.3. договору проведення платежів позичальника в порядку, встановленого цим договором, здійснюється банком у строк по 03.08.2015.

Пунктом А.4. договору передбачено, що період безперервного користування кредитом - не більше 30 днів. Для розрахунку процентів за користування кредитом встановлюється диференційована процентна ставка. Процентна ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку по кредиту та визначається наступним: 1-3 днів - 19% річних, 4-7 днів - 20% річних, 8-15 днів - 22% річних, 16-30 днів - 23% річних (п. А.7. договору).

Згідно з підпунктом 4.1.5. договору у випадку непогашення кредиту після закінчення 30-и днів з дати початку безперервного користування кредитом, починаючи з 31-го дня, встановлюється підвищена процентна ставка, визначена у п.4.2. цього договору.

Відповідно до пункту 4.1 договору за користування кредитом у період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку позичальника при закритті банківського дня позичальник сплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка). Розмір ставки встановлений у п А.7 цього договору.

Пунктом 4.2. договору визначено, що відповідно до ст. 212 ЦКУ у випадку порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених п.п.1.4, 1.5, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.3.4, 2.2.17 цього договору, позичальник сплачує банку проценти у розмірі, зазначеному у п.А.8 цього договору (за винятком випадку реалізації банком права зміни умов цього договору, встановленого п.А.3 цього договору).

Згідно з пунктом А.8. договору у випадку порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 46% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У випадку порушення позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права банку, передбаченого п.А.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,128% від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту за кожен день прострочки.

Позивачем в обґрунтування позову зазначено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав позичальнику кредит у межах узгодженого сторонами кредитного ліміту.

Із матеріалів справи убачається, що 04.08.2014 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 (далі - відповідач 2, поручитель) укладено договір поруки №K4VKLOF1546/DP1 (далі - договір поруки).

Згідно з пунктом 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно з п.п. 2.2 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання боржника, зазначені в направленій кредитором вимозі згідно п.п. 2.1.2 п.2.1 цього договору.

Пунктом 1.5. договору поруки погоджено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Обставини справи свідчать та позивачем зазначено, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, а тому у серпні 2015 банк звернувся до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ "Мережа агенцій "Гарячі тури" та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за договором №K4VKLOF1546 від 04.08.2014 у розмірі 6092853,54 грн. з яких: 3946341,46 грн. кредит, 1935462,08 грн. проценти, 211050,00 грн. штраф.

Постановою Київського апеляційного суду 08.12.2020 у справі №752/14554/15 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 в частині задоволених позовних вимог щодо ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №752/14554/15 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08.12.2020, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 01.12.2021, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 залишено без змін.

17.11.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук Катериною Леонідівною відкрито виконавче провадження №70372875 відносно боржника ОСОБА_1 по виконанню рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15.

17.10.2024 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук Катериною Леонідівною закінчено виконавче провадження №70372875 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Позивачем зазначено, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 фактично виконано 17.10.2024. Водночас позивач зазначає, що до 17.11.2022 жодних погашень на виконання рішення суду боржниками не здійснювалось. Перші погашення на виконання рішення суду почали надходити з 06.12.2023, що вбачається також з виписки по рахунку № НОМЕР_1 . Позивач вказує, що в порушення відповідних приписів законодавства відповідачі прострочили свої зобов`язання, що встановлені судовим рішенням.

Таким чином, позивач зазначає, що з відповідачів підлягає стягненню в солідарному порядку 506446,19 грн., як заборгованість яка складається з: 112676,06 грн., 3% річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за період з 14.07.2021 по 23.02.2022; 393770,13 грн., інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за період з 14.07.2021 по 23.02.2022, внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 6092853,54 грн., що виникло на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15, яке набрало чинності 14.07.2021, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором №K4VKLOF1546 від 04.08.2014.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Приписами частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 2 статті 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банком є юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги. Клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до частини 2 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює професійну діяльність на ринках капіталу на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

До банківських послуг належать відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу) (пункт 2 частини 3 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Отже, за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит). Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Разом з тим, частиною 1 статті 546 ЦК України унормовано, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Свобода договору, закріплена у якості однієї із засад цивільного законодавства, сформульована у статтях 6 та 627 ЦК України, у відповідності до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Беручи до уваги встановлену статтею 204 ЦК України та неспростовану в межах справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності означеного договору про надання овердрафтового кредиту та договору поруки, суд вважає їх належною у розумінні статей 11, 509 ЦК України та статей 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених договорами кореспондуючих прав і обов`язків сторін.

Як зазначено вище та убачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ "Мережа агенцій "Гарячі тури" та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за договором №K4VKLOF1546 від 04.08.2014 у розмірі 6092853,54 грн. з яких: 3946341,46 грн. кредит, 1935462,08 грн. проценти, 211050,00 грн. штраф.

Постановою Київського апеляційного суду 08.12.2020 у справі №752/14554/15 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 в частині задоволених позовних вимог щодо ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №752/14554/15 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08.12.2020, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 01.12.2021, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 залишено без змін.

Таким чином, судовими рішеннями у справі №752/14554/15 підтверджено належне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань перед відповідачами за договором про надання овердрафтного кредиту №K4VKLOF1546 від 04.08.2014, а позовні вимоги позивача до відповідачів у справі №752/14554/15 визначено судом законними та обґрунтованими в повному обсязі.

При цьому з обставин справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 набрало законної сили 14.07.2021.

Відповідно до частини 4, 6 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає за необхідне наголосити, що преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. При цьому, правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Частиною 1 статті 18 ГПК України та частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Матеріали справи свідчать, що 17.11.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук Катериною Леонідівною відкрито виконавче провадження №70372875 відносно боржника ОСОБА_1 по виконанню рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15.

17.10.2024 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук Катериною Леонідівною закінчено виконавче провадження №70372875 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З матеріалів справи убачається, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 фактично виконано 17.10.2024. Водночас матеріали справи свідчать, що до 17.11.2022 жодних погашень на виконання рішення суду у справі №752/14554/15 відповідачами не здійснювалось. Перші погашення на виконання рішення суду почали надходити з 06.12.2023, що вбачається з виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 04.08.2014 по 07.05.2025, а тому суд констатує, що в порушення приписів законодавства відповідачі прострочили свої зобов`язання, що встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України (пункт 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №75 від 04.07.2018).

Суд також приймає до уваги правову позицію Верховного Суду у постанові від 23.09.2019 у справі №910/10254/18, від 04.05.2023 у справі №925/636/22, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 626 ЦК України).

За змістом наведених норм закону нарахування трьох процентів річних та інфляційних нарахувань входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Крім того, з аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, на що також звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 в справі №916/190/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 виснувала, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Верховний Суд у постанові від 31.07.2024 у справі №161/11703/22 зазначив, що установивши, що рішення суду відповідач не виконав, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Перевіривши правомірність та правильність здійсненого детального розрахунку 3% річних у розмірі 112676,06 грн. за період з 14.07.2021 по 23.02.2022, інфляційні втрати у розмірі 393770,13 грн. за період з 14.07.2021 по 23.02.2022 відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі №752/14554/15 суд зазначає, що нарахування відповідають положенням законодавства, встановленим обставинам справи, розрахунок виконано арифметично вірно, з урахуванням чого, позовна вимога про солідарне стягнення 3% річних у розмірі 112676,06 грн. та інфляційні втрати у розмірі 393770,13 грн. є обґрунтованою, не спростованою відповідачами, а тому підлягає задоволенню.

Щодо права позивача на звернення до суду за захистом свого порушеного права та обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 6 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У відповідності до норми 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі №904/1221/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові 13.03.2018 у справі №415/2542/15-ц виснувала, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Відтак, оскільки відповідачі не здійснили належний розрахунок з позивачем, що суперечить вимогам законодавства та погодженим умовам договору, суд дійшов висновку, що відповідачами порушено права та законні інтереси позивача, за захистом яких позивач правомірно звернувся до господарського суду.

Заявлені позовні вимоги до відповідачів є ефективним способом захисту, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру правопорушення та свідчить про гарантію реального поновлення такого порушеного права позивача, за захистом якого останній звернувся до господарського суду.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Натомість відповідачами не надано та матеріали справи не містять доказів, які б спростовували правомірність та обґрунтованість позовних вимог та вказували б на відсутність перед позивачем підтвердженої матеріалами справи заборгованості зі сплати 3% річних та інфляційних втрат та обов`язку з солідарної сплати.

При цьому, судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про задоволення позову, покладає витрати зі сплати судового збору на відповідачів порівну.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мережа агенцій "Гарячі тури" (61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, оф. 3, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) 3% річних у розмірі 112676,06 грн. та інфляційні втрати у розмірі 393770,13 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мережа агенцій "Гарячі тури" (61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, оф. 3, ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3038,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3038,67 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "04" серпня 2025 р.

Суддя Г.І. Сальнікова