ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"29" липня 2025 р. Справа№ 910/10714/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 29.07.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 (повний текст складено 15.10.2024)

у справі №910/10714/21 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оссойо»

про стягнення 10 438 761,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі за текстом - позивач, Укрзалізниця) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оссойо» (далі за текстом - відповідач) про стягнення 10 438 761,80 грн неустойки та 156 581,43 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач допустив порушення умов Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, який введено в дію 01.07.2020 (далі за текстом - Договір), оскільки відповідачем, як Замовником, не було виконано зобов`язання за Замовленням від 03.08.2020 №УЗ-41434866/2020-00012 у зв`язку із чим позивач нарахував відповідачу неустойку на загальну суму 10 438 761,80 грн на підставі пункту 7.2 Додатку 1-8 до Договору.

Господарський суд міста Києва рішенням від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнив частково; стягнув із Товариства з обмеженою відповідальністю «Оссойо» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» неустойку у розмірі 1 448 588,18 грн та 156 581,43 грн судового збору; в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовив.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем порушення відповідачем умов Додатку 1-8 до Договору, Замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами №41434866/2020-00009 від 31.07.2020 та Повідомлення про погодження замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами №УЗ-41434866/2020-00012 від 03.08.2020, оскільки у період з 01.12.2020 по 31.05.2021 відповідач не використав обсяг замовленої послуги, а тому позивач обґрунтовано нарахував відповідачу 10 438 761,80 грн неустойки.

Водночас суд першої інстанції, керуючись положеннями частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) та своїми дискреційними повноваження, з урахуванням обставин справи, дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 1 448 588,18 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/10714/21 від 30.09.2024 та поновити такий строк, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/10714/21 від 30.09.2024 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оссойо» неустойки в розмірі 8 990 173,62 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції стосовно умов Договору щодо права Перевізника переглядати та змінювати щомісячну базову ставку.

Як зазначає позивач в апеляційній скарзі суд першої інстанції, застосовуючи положення частини 1 статті 233 ГК України та частини 3 статті 551 ЦК України, помилково дійшов висновку про відсутність у матеріалах даної справи доказів завдання збитків позивачу з боку відповідача, що є підставою для зменшення розміру неустойки, оскільки позивач не зобов`язаний доводити наявність збитків через невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Крім того, позивачем не надано суду доказів скрутного фінансового становища, тоді як суд першої інстанції, зменшуючи розмір неустойки на 90 % звільнив відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2024 справу №910/10714/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуючий суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.11.2024 відклав вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10714/21.

Матеріали справи №910/10714/21 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 14.11.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.12.2024 залишив без руху апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21.

Після усунення позивачем недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.12.2024 поновив Акціонерному товариству «Українська залізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21; відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21; призначив справу до розгляду на 04.02.2025 на 14 год. 40 хв.; зупинив дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21.

Згідно письмового відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач заперечує проти її задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки відповідачем доведено наявність підстав для зменшення розміру неустойки, а саме: позивачем не понесені збитки у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору; відсутній причино-наслідковий зв`язок між порушенням відповідачем умов Договору та можливим отриманням позивачем збитків; обсяг відповідальності відповідача не є розумним з огляду на непропорційність наслідкам правопорушення; розмір неустойки майже 70% від вартості послуги, що надавалась; відповідач вжив заходів до виконання зобов`язань; порушення сталося з вини позивача, оскільки зміна ним в односторонньому порядку тарифної політики нівелювало доцільність отриманні послуги за Додатком 1-8; відповідач завчасно повідомив позивача про можливість настання для нього негативних наслідків, що могли бути спричинені у зв`язку із його відмовою від послуги, чим надав позивачу можливості вчинити дії для уникнення нанесення збитків у вигляді упущеної вигоди, у тому числі шляхом задіяння вільних вагонів в інших перевезеннях; позивач умисно сприяв збільшенню розміру збитків та не вжив заходів для їх зменшення; позивач не надав доказів, що вагони, які були замовлені відповідачем, не були задіяні в інших перевезеннях; порушення не завдало збитків будь-яким іншим учасникам господарських правовідносин; відповідач вживав заходи для досудового та позасудового врегулювання спору, звертався до позивача із пропозицією про укладення мирової угоди, проте усі ініціативи відповідача були проігноровані позивачем; стягнення надмірно високого розміру неустойки створює загрозу доведення відповідача до банкрутства.

Відповідачем заявлено клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі №910/10714/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/4143/24.

Позивачем подано заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №910/10714/21. Позивач у запереченнях зазначає, що питання стосовно дії Додатку 1-8 до Договору неодноразово розглядалось судами в інших справах, за результатами розгляду яких встановлено, що Додаток 1-8 до Договору діючий і ТОВ «Оссойо» замовляло послуги.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 13.05.2025 відмовив у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Оссойо» про відвід суддів Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. від участі у розгляді апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 13.05.2025 заяву про самовідвід суддів Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. від розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі № 910/10714/21 задовольнив; матеріали справи № 910/10714/21 передав для визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень статті 32 ГПК України.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2025 справу №910/10714/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 20.05.2025 прийняв до свого провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді Ходаківська І.П., Демидова А.М.; призначив розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 у судовому засіданні на 24.06.2025 на 12 год. 30 хв.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 24.06.2025 продовжив строк розгляду справи №910/10714/21; відклав розгляд справи №910/10714/21 на 29.07.2025 на 13 год. 15 хв.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 28.07.2025 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Оссойо» - Цигарьова Олександра Олександровича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задовольнив.

У судовому засіданні 29.07.2025 представник відповідача залишити просив клопотання про зупинення провадження у справі №910/10714/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/4143/24 залишити без розгляду, проти чого не заперечив представник позивача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, порадившись на місці, залишила без розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №910/10714/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/4143/24.

Представник позивача у судовому засіданні 29.07.2025 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.07.2025 заперечив проти апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 25.05.2020 відповідач направив позивачу заяву про прийняття в цілому пропозиції (акцепту) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №41434866/2020-001 від 31.03.2020 (т.1, а.с. 23).

25.05.2020 позивач прийняв пропозицію відповідача та направив повідомлення про укладення Договору, в якому зокрема, повідомив про присвоєння відповідачу коду відправника/одержувача: 8372 та коду платника: 8210257 та відкриття особового рахунку з ідентичним номером (т.1, а.с. 22).

25.05.2020 між позивачем, як Перевізником, відповідачем, як Замовником, укладено Договір, предметом якого є організація і здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги (т.1, а.с. 6-21).

Договір є публічним Договором, за яким Перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Пропозиції та зміни до Договору приймаються і враховуються відповідно до пунктів 9.3 та 9.4 Договору та законодавства (пункт 1.5 Договору).

Договір укладається шляхом надання Перевізником пропозиції укласти договір (оферти) і прийняття в цілому пропозиції (акцепту) другою стороною. Приймаючи пропозицію укласти договір друга сторона засвідчує, що ознайомилась і згодна з усіма умовами Договору. Договір є укладеним з дня надання Замовнику Перевізником Інформаційного повідомлення про укладення Договору, але не раніше дня введення його в дію відповідно до пункту 12.1 Договору (пункти 1.7 та 1.10 Договору).

21.07.2020 позивач оприлюднив нову редакцію Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (у редакції, що оприлюднена 21.07.2020, та яка вводиться в дію 21.08.2020). Вказану редакцію Договору доповнено додатком 1-8 «Умови надання послуги перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника» (т.1, а.с. 24-27).

Згідно із пунктом 2.1 Додатку 1-8 до Договору Перевізник надає Замовнику послуги з перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника (узгоджена щомісячна кількість вагонів визначеного роду рухомого складу протягом узгодженого сторонами строку надання послуги), надалі у цьому Додатку до Договору - послуга. Замовник здійснює оплату такої послуги відповідно до умов цього Додатку до Договору.

Сторони домовились, що у випадку надання такої послуги, до відповідних Додатком до Договору, застосовуватимуться в частині, що не суперечить цьому Додатку до Договору (пункт 2.2 Додатку 1-8).

Згідно з пунктом 3.1 Додатку 1-8 Перевізник публікує Оголошення на сайті http://uz-cargo.com про початок прийому замовлень на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами на умовах Договору та цього Додатку до Договору.

Відповідно до пункту 3.2 Додатку 1-8 в Оголошенні Перевізник встановлює строк надання послуг (кількість місяців), мінімальний обсяг місячного замовлення, загальну граничну кількість вагонів для усіх замовників на місяць, ставку плати за використання власного вагону Перевізника (Спл1) для цієї послуги, розраховану Перевізником нормативну кількість діб, дату початку та закінчення подання замовлень, тощо. Додатково в Оголошенні вказується інформація щодо вимог, яким має відповідати Замовник для отримання можливості користування послугою, в тому числі про допущення для участі Замовників, які протягом аналогічного періоду попереднього року здійснювали середньомісячне навантаження вагонів у кількості не меншій, ніж зазначається у замовленні. Замовлення від Замовників, які не відповідають визначеним Перевізником вимогам, не розглядаються.

У пункті 3.3 Додатку 1-8 зазначено, що Замовник надає Перевізнику через АС «Клієнт-УЗ» замовлення із зазначенням: початку строку надання послуги (дати початку надання послуги - місяць, рік); завершення строку надання послуги (дати кінця надання послуги - місяць, рік); строку надання послуги (кількість місяців дії замовлення); роду рухомого складу; щомісячної кількості замовлених ним під навантаження власних вагонів Перевізника.

Перевізник протягом двох робочих днів з моменту закінчення строку подання замовлення самостійно визначає і погоджує або частково погоджує, або не погоджує замовлення, та повідомляє про це Замовника шляхом надання відповідного повідомлення (за формою відповідно до додатків 2-13, 2-14 до Договору). Повідомлення про погодження замовлення має містити відомості про: початок строку надання послуги (дату початку надання послуги - місяць, рік); закінчення строку надання послуги (дату кінця надання послуги - місяць, рік); строк надання послуги (кількість місяців дії замовлення); рід рухомого складу; щомісячну кількість власних вагонів Перевізника, погоджених перевізником для послуги; ставку оплати за використання власного вагону перевізника; нормативну кількість діб (пункт 3.4 та пункт 3.5 Додатку 1-8).

Пунктом 7.2 Додатку 1-8 встановлено, що Замовник, у разі невиконання погодженого замовлення в цілому або у випадку навантаження і відправки поданих перевізником під навантаження вагонів у кількості меншій, ніж визначено в погодженому замовленні щомісячно, сплачує неустойку в розмірі, який розраховується за формулою: Пн = Спл1 * Кнорм * Кваг3, де Пн - сума неустойки за невиконання умов додаткової угоди та/або замовлення; Спл1 - ставка плати за використання вагонів перевізника при перевезенні вантажів з узгодженими строками та обсягами, відповідно до погодженого замовлення; Кнорм - показник, який визначається перевізником та публікується в оголошенні; Кваг3 -кількість вагонів, що недовантажені замовником.

Умови цього Додатку до Договору з дня його оприлюднення застосовуються до відносин, які виникли між сторонами за укладеними раніше Договорами про надання послуг з додатковими угодами до них про перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника, за їх наявності (пункт 8.1 Додатку 1-8).

27.07.2020 позивач оголосив прийом замовлень на перевезення за довгостроковими контрактами на серпень 2020 року (т.1, а.с. 28).

31.07.2020 відповідач направив позивачу замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами №41434866/2020-00009 з проханням надавати щомісячно 700 вагонів-зерновозів строком на 12 (дванадцять) місяців з 08.2020 по 07.2021 (т.1, а.с. 29).

03.08.2020 позивач направив відповідачу повідомлення про погодження замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами №УЗ-41434866/2020-00012, згідно з яким: початок періоду замовлення (місяць, рік): 08.2020; завершення періоду замовлення (місяць, рік): 07.2021; кількість місяців:12; тип рухомого складу: зерновози; щомісячна кількість рухомого складу: 495; нормативна кількість діб: 7; ставка плати за використання вагону перевізника: 584,00 грн (т.1, а.с. 30)

Відповідач за період з 01.12.2020 по 31.05.2021 не виконав зобов`язань за погодженими обсягами замовлення №41434866/2020-00009 від 31.07.2020 та повідомлення про погодження замовлення №УЗ-41434866/2020-00012 від 03.08.2020, а саме: у грудні 2020 року із погодженого обсягу замовлення - 495 вагонів, відправлено - 360 вагонів; у січні 2021 року із погодженого обсягу замовлення - 495 вагонів, відправлено - 37 вагонів; у лютому 2021 року із погодженого обсягу замовлення - 495 вагонів, відправлено - 0 вагонів; у березні 2021 року із погодженого обсягу замовлення - 495 вагонів, відправлено - 0 вагонів; у квітні 2021 року із погодженого обсягу замовлення - 495 вагонів, відправлено - 0 вагонів; у травні 2021 року із погодженого обсягу замовлення - 495 вагонів, відправлено - 0 вагонів.

Позивач на підставі пункту 7.2 Додатку 1-8 до Договору нарахував відповідачу неустойку за невиконання умов замовлення №41434866/2020-00009 від 31.07.2020 та погодження цього замовлення №УЗ-41434866/2020-00012 від 03.08.2020 на загальну суму 10 438 761,80 грн, про що повідомив останнього шляхом надсилання зведених відомостей №12 від 31.12.2020 за період з 01.12.2020 по 31.12.2020, №02 від 28.02.2021 за період з 01.02.2021 по 28.02.2021 та №03 від 31.03.2021 за період з 01.03.2021 по 31.03.2021, що підтверджується службовими чеками АТ «Укрпошта», описами вкладення у цінний лист та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т.1, а.с. 36-50).

12.05.2021 позивач направив на адресу відповідача претензію-вимогу за №ЦТЛ-22/5 щодо сплати нарахованої неустойки у зв`язку із невиконанням взятих на себе зобов`язань за замовленням №41434866/2020-00009 від 31.07.2020 та повідомленням про погодження №УЗ-41434866/2020-00012 від 03.08.2020 (т.1, а.с. 51-55).

Доказів реагування на претензію-вимогу за №ЦТЛ-22/5 від 07.05.2021, як і доказів оплати неустойки, матеріали даної справи не містять.

Спір виник через порушення відповідачем умов Договору внаслідок чого позивач застосував до нього неустойку, передбачену умовами пункту 7.2 Додатку 1-8.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 3 статті 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Спірні правові відносини за своєю правовою природою є відносинами з надання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом, що регулюються положеннями ЦК України про надання послуг та про перевезення.

За приписами статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі (частини 1, 2 статті 909 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Умовами пункту 7.2 Додатку 1-8 встановлено, що Замовник, у разі невиконання погодженого замовлення в цілому або у випадку навантаження і відправки поданих перевізником під навантаження вагонів у кількості меншій, ніж визначено в погодженому замовленні щомісячно, сплачує неустойку в розмірі, який розраховується за формулою: Пн = Спл1 * Кнорм * Кваг3, де Пн - сума неустойки за невиконання умов додаткової угоди та/або замовлення; Спл1 - ставка плати за використання вагонів перевізника при перевезенні вантажів з узгодженими строками та обсягами, відповідно до погодженого замовлення; Кнорм - показник, який визначається перевізником та публікується в оголошенні; Кваг3 -кількість вагонів, що недовантажені замовником.

У період з 01.12.2020 по 31.05.2021 відповідач не у повному обсязі виконав Замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами №41434866/2020-00009 від 31.07.2020, внаслідок чого позивач нарахував йому 10 438 761,80 грн неустойки.

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Нарахування неустойки (пеня, штраф) здійснюється замовником, починаючи з наступного дня від кінцевої дати постачання товару, визначеної договором, до моменту надходження (постачання) товару, визначеного актом приймання-передачі.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже, неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків (в тому числі у вигляді збитків).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Частиною 2 статті 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

За приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції з`ясувавши обставини справи, перевіривши матеріали справи та відповідність розрахунку неустойки погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наведений позивачем розрахунок неустойки є арифметично правильним та таким, що відповідає приписам Закону та умовам Договору.

Водночас згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем у статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Верховного Суду від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20)).

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, Закон відносить на розсуд суду.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру, у даному випадку неустойки, наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Верховний Суд виснував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина 3 статті 216 ГК України).

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання зобов`язання не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановленої договором неустойки, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 04.09.2020 позивач на веб-сайті Центру транспортної логістики опублікував оголошення про зміни у договорі про надання послуг з організації залізничних перевезень, в якому зазначено про новий розмір ставок плати за використання власних вагонів, зокрема, встановлено наступну ставку для зерновозів з 05.09.2020 - 800,00 грн за день.

19.10.2020 відповідач на веб-сайті Центру транспортної логістики опублікував оголошення про зміни у договорі про надання послуг з організації залізничних перевезень, в якому зазначив про новий розмір ставок плати за використання власних вагонів, та, зокрема, встановлено наступну ставку для зерновозів з 05.09.2020 до 20.10.2020 - 800,00 грн на день, з 20.10.2020 до 18.11.2020 - 650,00 грн на день, з 19.11.2020 до 31.12.2020 - 800,00 грн за день. 13.11.2020 продовжено дію ставки у розмірі 650,00 грн до 31.12.2020, з 01.01.2021 до 01.02.2021 - 550,00 грн на день, з 01.02.2021 - 450,00 грн на день. Ставка на перевезення вантажу за узгодженими строками та обсягами залишилася незмінною.

Попри те, що АТ «Українська залізниця» наділена договірним правом змінювати базову ставку, відповідач через зменшення базової ставки позивачем втратив замовлення з перевезення від своїх контрагентів, що, у свою чергу, призвело до неналежного виконання договірних умов перед позивачем.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач у серпні 2020 - листопаді 2020 році здійснювало замовлення вагонів в узгодженій кількості, що підтверджується Додатком №2 до листа позивача №ЦЦМ-12/02 від 27.03.2023 (т.2, а.с. 99) та здійснив оплату наданих позивачем послуг за Договором та Додатком 1-8 на загальну суму 37 680 368,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями (т. 3, а.с. 111-130).

При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №910/11733/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру неустойки. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

Судом апеляційної інстанції взято до уваги вжиття відповідачем заходів з виконання умов Договору, попри обставини, що склалися внаслідок зміни позивачем ставок плати за використання вагонів.

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України і частини 3 статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

У Додатку №2 до листа позивача №ЦЦМ-12/102 від 27.03.2023 (т.2, а.с. 99) останнім наведено розрахунок збитків у формі упущеної вигоди, за яким позивач планував отримати дохід у грудні 2020 року у розмірі 693 354,00 грн, у січні 2021 року - 2 747 010,00 грн, у лютому 2021 року - 2 930 400,00 грн, у березні 2021 року - 2 930 400,00 грн, у квітні 2021 року - 2 930 400,00 грн, у травні 2021 року - 2 930 400,00 грн , у червні 2021 року - 2 930 400,00 грн та у липні 2021 року - 2 930 400,00 грн за умови замовлення відповідачем узгодженої кількості вагонів - 495 одиниць.

Водночас за умови не замовлення відповідачем узгодженої кількості вагонів, позивач нарахував відповідачу неустойку за грудень 2020 року на суму 472 218,80 грн, за січень 2021 року на суму 1 872 304,00 грн, за лютий 2021 року на суму 2 023 560,00 грн, за березень 2021 року на суму 2 023 560,00 грн, за квітень 2021 року на суму 2 023 560,00 грн, за травень 2021 року на суму 2 023 560,00 грн.

Судом апеляційної інстанції враховано, що у період з вересня по грудень 2020 року відповідач здійснив оплату за надані позивачем послуги за Договором та Додатком 1-8 на загальну суму 37 680 368,00 грн, тоді як позивач нарахував відповідачу на підставі пункту 7.2 Додатку 1-8 до Договору неустойку у розмірі 10 438 761,80 грн, що становить 27,70 % від суми виконаних відповідачем зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг, що є надмірним тягарем для відповідача, неспівмірним з можливими негативними наслідками для позивача, яким не доведено, що замовлений відповідачем обсяг вагонів не використовувався позивачем в інших перевезеннях.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду № 7-рп/2013 від 11.07.2013).

Судом апеляційної інстанції також взято до уваги, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору та Додатку 1-8 позивачем не були понесені збитки, доказів чого матеріали даної справи не містять.

Верховний Суд у постанові від 28.09.2022 у справі №916/2302/21 за подібними правовими відносинами стосовно зменшення розміру неустойки, нарахованої АТ «Українська залізниця» за порушення умов Договору в частині невиконання погодженого обсягу вагоновідправок, підтримав висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги АТ «Українська залізниця» є надмірним тягарем з огляду на їх розмір. Водночас призначена до стягнення з відповідача судом першої інстанції сума компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням останнім зобов`язання. Стягнення ж з відповідача неустойки у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від такого порушення.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про зменшення розміру неустойки до 1 448 588,18 грн.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/10714/21.

4. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

5. Матеріали справи №910/10714/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 04.08.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська