ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2025 р. Справа№ 910/2625/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Коробенка Г.П.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 29.07.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 (повний текст складено і підписано 12.05.2025)

у справі № 910/2625/25 (суддя - Трофименко Т.Ю.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ»

про стягнення 1 427 389,22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ», у якому просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 1 427 389,22 грн. за користування земельною ділянкою загальною площею 0,2744 га за кадастровим номером :88:084:0009 по вул. Кулібіна (Рене Декарта) 11-а у Святошинському районі міста Києва на якій перебуває належний відповідачу об`єкт нерухомого майна. Вказана плата нарахована за період з 03.08.2021 по 27.12.2023.

Заявлений позов обґрунтований тим, що відповідач у період із 03.08.2021 по 27.12.2023 користувався спірною земельною ділянкою не оформлюючи права користування цією земельною ділянкою і не сплачуючи коштів за таке користування, внаслідок чого відповідач безпідставно зберіг кошти за рахунок міськради, як власника земельної ділянки, у розмірі орендної плати, що підлягають стягненню на користь позивача згідно з положеннями статей 1212-1214 ЦК України.

В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 276 469,96 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 15 317,63 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

При розгляд спору сторін по суті суд першої інстанції встановивши, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що на спірній земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру 03.08.2021, розташоване належне відповідачу нерухоме майно, що договір оренди відповідної земельної ділянки між позивачем та відповідачем укладено 28.12.2023, дійшов висновку про те, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки у період з 03.08.2021 по 27.12.2023, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що:

- при визначенні нормативно-грошової оцінки позивачем було враховано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 28.09.2023 № НВ-023, положення ст. 289 ПК України;

- при розрахунку розміру плати позивачем не було враховано, що:

1) відповідно до абз. 1 пп. 69.14 п. 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної форми власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, та що зі змісту Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (затверджено відповідним наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004)вбачається у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 вся територія міста Києва визнана територією активних бойових дій;

2) відповідно до рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 № 5449/5490) з 01.03.2022 по 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованим розміром безпідставно утримуваних відповідачем коштів за фактичне використання земельної ділянки за спірний у даній справі період (03.08.2021 - 27.12.2023), а також з урахуванням приписів абзацу 1 пп. 69.14 п. 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України та рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 року № 5449/5490), є 1 276 469,96 грн., з яких:

- 213 578,33 грн. за період з 03.08.2021 по 31.12.2021 (10 325 309,75грн*5%/365*151 день);

- 84 016,90 грн. за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 (11 357 840,72грн/5%/365*54 дні);

- 332 955,88 грн. за період з 01.06.2022 по 31.12.2022 (11 357 840,72грн/5%/365*214 днів);

- 645 918,85 грн. за період з 01.01.2023 по 27.12.2023 (13 061 516,83грн/5%/365*361 день).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 частково, а саме в частині стягнення з відповідача 1 276 469,96 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та задовольнити позовні вимоги частково, стягнути з відповідача 510 587,98 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою.

У апеляційні скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції не досліджував та не перевіряв виконання апелянтом ст.ст. 269, 270, 271 та 274 ПК України, а саме сплату земельного податку за ставкою у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Також в тексті апеляційної скарги апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 справа № 910/2625/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025 у справі № 910/2625/25 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України; надано Товариству з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів щодо наявності електронного кабінету в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.

01.07.2025 до суду від апелянта надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, в додатках до якого міститься відповідь № 12366769 про наявність у юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 та поновлено апелянту вказаний строк, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 до закінчення апеляційного розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/2625/25 призначено до розгляду на 29.07.2025 об 11:20 год., витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справі № 910/2625/25.

07.07.2025 матеріали справи № 910/2625/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

17.07.2025 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких заявник просить апеляційну скаргу ТОВ «РЕСПЕКТАЛ» залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Київської міської ради задовольнити в повному обсязі, пославшись на те, що:

- положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вказані положення можуть бути застосовані лише до осіб, земельні ділянки у яких перебувають у власності або користуванні, проте відповідач свідомо не оформив право користування на землю. Вказане правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.11.2023 у cправі № 910/3733/23, від 06.02.2024 у справі № 910/14086/22, від 23.04.2024 у cправі № 910/14473/22;

- за таких обставин позивач правомірно включив період з 01.03.2022 по 31.12.2022 до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню в межах даної справи, адже відповідач в цей період не являвся власником, постійним користувачем або орендарем спірної земельної ділянки;

- враховуючи, що рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 № 5449/5490 встановлено, що з 01.03.2022 по 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка, таке рішення також не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як у вказаний період відповідач не був орендарем спірної земельної ділянки;

- позивач не погоджується із контррозрахунком відповідача, та рішенням суду першої інстанції, та вважає, що має бути стягнена сума безпідставно бережених коштів за весь період, заявлений у позові, а саме за період з 03.08.2021 по 27.12.2023 у сумі 1 427 389,22 грн. відповідно до розрахунку, наведеного у позовній заяві;

- відповідач зазначає, що до позовної заяви позивачем не долучено доказів сплати відповідачем земельного податку за ставкою у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, проте за даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 29.01.2025 № 2840/5/26-15-04-15-03, міститься в матеріалах позовної заяви) відповідач не подавав податкові декларації по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2021-2022 роки стосовно спірної Земельної ділянки та за 2021-2023 роки не сплачував плату за землю, зауваживши, що відповідачем доказів сплати такого податку не надано.

Також позивач зазначив про те, що на його адресу від відповідача надійшла пропозиція щодо укладення мирової угоди на яку позивач листом від 24.06.2025 №08/226-2471 надав відповідь. Копію вказаного листа додано до відзиву на апеляційну скаргу.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 № 09.1-08/1739/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2625/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 28.07.2025 по 01.08.2025 включно.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 справа № 910/2625/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Коробенко Г.П., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 справу № 910/2625/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Коробенко Г.П., Хрипун О.О.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 29.07.2025 об 11 год. 20 хв.

28.07.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання щодо перенесення розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на те, що він не має можливості забезпечити участь представника в судовому розгляді, просить перенести розгляд справи № 910/2625/25 на іншу дату.

Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання про відкладення з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 29.07.2025 у цій справі уповноваженого представника відповідача та зауважує відповідачу на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представником відповідача є його керівник, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні якого суду не надано.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 29.07.2025 за відсутності уповноваженого представника відповідача. Відсутність представника відповідача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Щодо наданої позивачем копії листа від 24.06.2025 №08/226-2471 колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Колегія суддів зазначає про те, що лист від 24.06.2025 №08/226-2471 станом на длату вирішення спору сторін по суті не існував.

Водночас така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 11.09.2019 у справі № 922/393/18.

За таких обставин, додана позивачем під час апеляційного перегляду копія листа від 24.06.2025 №08/226-2471 як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

При цьому колегія суддів зауважує сторонами на тому, що відповідно до приписів ГПК України сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Станом на 29.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представника відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (інформаційні довідки від 03.03.2025 №№ 416054511 та 416049264) за відповідачем зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: вул. Кулібіна (Декарта Рене), буд. 11А, зокрема:

- 09.01.2013 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 237,4 кв.м. (підстава реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2543, виданий 26.12.2012 приватним нотаріусом КМНО Шевченко І.Л.);

- 29.01.2014 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - корпус 11 (літ. « 1 « 0»), загальною площею 2487,3 кв.м. (підстава реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 4842, виданий 30.09.2010 приватним нотаріусом КМНО Ляпуновою Я.А.).

Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,2744 га (кадастровий номер :88:084:0009), за адресою: м. Київ, вул. Декарта Рене, 11-А (Святошинський район), що сторонами не заперечується.

Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :88:084:0009 внесені до Державного земельного кадастру 03.08.2021.

Отже, земельна ділянка з кадастровим номером :88:084:0009 сформована та у розумінні ст. 79-1 ЗК України є об`єктом цивільних прав.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 09.10.2023 № НВ-023 земельна ділянка з кадастровим номером :88:084:0009 за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Кулібіна (Декарта Рене), 11-А, належить до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.

Враховуючи те, що вищевказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі, право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на яку зареєстровано 28.12.2023, за результатами розгляду проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та заяви відповідача від 05.04.2023 № 50040-01-03, Київська міська рада прийняла рішення від 13.07.2023 № 7042/7083 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідністю «Респектал» земельної ділянки в оренду для обслуговування та експлуатації адміністративних та складських приміщень існуючих будівель на вул. Рене Декарта, 11-А у Святошинському районі міста Києва», відповідно до п. 2 якого вирішено передати відповідачу в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,2744 га (кадастровий номер :88:084:0009) для обслуговування та експлуатації адміністративних та складських приміщень існуючих будівель (код виду цільового призначення - 03.10.) на вул. Рене Декарта, 11-А у Святошинському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.01.2013 та 29.01.2014.

28.12.2023 позивач (орендодавець) та відповідач уклали договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 919 (далі Договір оренди).

Відповідно до п. 1.1. Договору оренди позивач на підставі свого рішення від 13.07.2023 № 7042/7083 передає, а відповідач приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором, для обслуговування та експлуатації адміністративних та складських приміщень існуючих будівель. Земельна ділянка, яка є об`єктом оренди, належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Згідно з п. 2.1. Договору оренди, об`єктом оренди визначено земельну ділянку з наступними характеристиками:

кадастровий номер: :88:084:0009;

місце розташування: вул. Рене Декарта, 11А у Святошинському районі міста Києва;

категорія земель: землі житлової та громадської забудови;

цільове призначення: 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку (для обслуговування та експлуатації адміністративних та складських приміщень існуючих будівель);

розмір (площа): 0,2744 га.

В п. 2.2. Договору оренди визначено, що відповідно до витягу з технічної документації від 28.09.2023 № НВ-023 (за формою згідно з додатком 17 до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 № 753)) нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення цього договору становить 13 061 516,83 грн.

Відповідно до п. 2.4. Договору оренди на земельній ділянці розміщені: нежитлова будівля (нежитловий будинок літ. И) загальною площею 237,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ; номер відомостей про речове право: 21973 від 09.01.2013), корпус 11 (літ. « 1 « 0») загальною площею 2487,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; номер відомостей про речове право: 4539245 від 29.01.2014), які згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать на праві власності орендареві.

Договір оренди укладено на 15 років (п. 3.1.Договору оренди).

28.12.2023 за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки по вул. Декарта Рене, 11А у м. Києві (кадастровий номер :88:084:0009), загальною площею 0,2744 га (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.02.2025 № 412043975).

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 1 427 389,22 грн. за користування земельною ділянкою загальною площею 0,2744 га за кадастровим номером :88:084:0009 по вул. Кулібіна (Рене Декарта) 11-а у Святошинському районі міста Києва на якій перебуває належний відповідачу об`єкт нерухомого майна. Вказана плата нарахована за період з 03.08.2021 (дата внесення відомостей про спірну земельну ділянку до Державного земельного кадастру) по 27.12.2023 (дата, що передує укладенню Договору оренди).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 276 469,96 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 15 317,63 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, як фактичний користувач спірної земельної ділянки у період з 03.08.2021 по 27.12.2023, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, проте при розрахунку розміру плати позивачем не було враховано, що:

1) відповідно до абз. 1 пп. 69.14 п. 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної форми власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, та що зі змісту Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (затверджено відповідним наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004)вбачається у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 вся територія міста Києва визнана територією активних бойових дій;

2) відповідно до рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 № 5449/5490) з 01.03.2022 по 31.05.2022 застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованим розміром безпідставно утримуваних відповідачем коштів за фактичне використання земельної ділянки за спірний у даній справі період (03.08.2021 - 27.12.2023), а також з урахуванням приписів абзацу 1 пп. 69.14 п. 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України та рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 року № 5449/5490), є 1 276 469,96 грн., з яких:

- 213 578,33 грн. за період з 03.08.2021 по 31.12.2021 (10 325 309,75грн*5%/365*151 день);

- 84 016,90 грн. за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 (11 357 840,72грн/5%/365*54 дні);

- 332 955,88 грн. за період з 01.06.2022 по 31.12.2022 (11 357 840,72грн/5%/365*214 днів);

- 645 918,85 грн. за період з 01.01.2023 по 27.12.2023 (13 061 516,83грн/5%/365*361 день).

Отже, судом першої інстанції встановлено безпідставність нарахування позивачем плати за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а відтак, враховуючи, що рішення відмови у стягненні з відповідача плати за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цій частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що принцип «заборони повороту до гіршого» («non reformatio in peius») відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).

Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 у справі № 179/363/21зауважив на тому, що обсяг апеляції був обмежений рішенням суду щодо заборгованості за аліментами, які ще не були виплачені, та скасування списання заборгованості у разі недотримання цього зобов`язання, а відтак суд не повинен був самостійно погіршувати позицію заявника скарги в тій частині, в якій рішення суду не було оскаржене.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.07.2025 та від 08.10.2025 у справі № 922/1715/22 якими були скасовані постанови апеляційного суду в частині розгляду тих позовних вимог, які апелянтом не оскаржувались з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано принципу «заборони повороту до гіршого».

При цьому слід відзначити, що доводи позивача щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог колегією суддів розглянуті та враховані при винесенні постанови бути не можуть, оскільки за змістом положень чинного законодавства, у разі незгоди з рішення суду першої інстанції повністю або в частині особа подає апеляційну скаргу, саме за наслідками розгляду якої суд апеляційної інстанції і має повноваження щодо зміни або скасування судового рішення, при цьому перегляд судового рішення за відсутності такої апеляційної скарги свідчитиме про порушення судом апеляційної інстанції принципу диспозитивності.

В свою чергу надані позивачем в суді апеляційної інстанції додаткові пояснення не відповідають вимогам процесуального законодавства щодо форми та змісту апеляційної скарги, а при поданні таких пояснень позивачем серед іншого не було сплачено судовий збір.

З огляду на вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача плати за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 колегією суддів не переглядається.

Щодо решти позовних вимог колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту глави 15, ст.ст. 120, 125 ЗК України та положень ст. 1212 ЦК України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 04.06.2019 у справі №914/1925/18.

Отже, у спірних правовідносинах виникли кондикційні зобов`язання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 зазначено: «Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12 гс 21, від 9 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, провадження № 12-48 гс 21».

У випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20.

Згідно статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач на період спірних правовідносин не оформив право власності або право постійного землекористування земельною ділянкою, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.14.1.125, 14.1.136, 288.5 ПК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 вказано, що у п. 289.1 ст. 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка у свою чергу є основою для розрахунку орендної плати за землю.

У постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

У вказаній постанові Верховний Суд з огляду на положення законодавства та численні правові висновки Верховного Суду дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплатити за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Матеріалами справи підтверджено, що на земельній ділянці загальною площею 0,2744 га за кадастровим номером :88:084:0009 по вул. Кулібіна (Рене Декарта) 11-а у Святошинському районі міста Києва, розміщені об`єкти нерухомості, які на праві власності належать відповідачу, проте останнім у визначеному законодавством порядку у період до 28.12.2023 не оформлено право користування такою земельною ділянкою.

Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18 неодноразово зазначав, що при розгляді справ про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої плати підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Згідно зі ст. 79 ЗК України земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка, як об`єкт цивільних прав, сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі 03.08.2021, то, як вірно встановлено судом першої інстанції, стягненню з відповідача, підлягають кошти саме у вигляді недоотриманої орендної плати, починаючи з 03.08.2021.

Щодо розміру плати за користування земельною ділянкою слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною.

Згідно зі ст. 284 ПК України органи самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 зазначила, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, з огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.

Згідно з пунктом 289.2 ст. 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті, а тому не потребує доказування. Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022 рік становить 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення).

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- при визначенні нормативно-грошової оцінки позивачем було враховано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 28.09.2023 № НВ-023, згідно якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 13 061 516,83 грн., положення ст.. 289 ПК України з урахуванням відповідних коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель; ставку орендної плати для земель по коду виду цільового призначення земельної ділянки 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку;

- нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2022 рік визначена позивачем у розмірі 11 357 840,72 грн. (13 061 516,83 грн./1,15); за 2021 рік - у розмірі 10 325 309,75 грн. (11 357 840,72 грн./1,1);

- розрахунок орендної ставки за користування відповідачем земельною ділянкою позивач здійснив в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з додатками 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869;

- ураховуючи викладене, взявши до уваги цільове призначення земельної ділянки, при розрахунку розміру орендної плати за землю позивачем правомірно застосовано відсоткову ставку у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку розміру недоотриманих коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування відповідачем спірною земельною ділянкою за загальний період з 03.08.2021 по 27.12.2023 загальна сума недоотриманих доходів позивача від користування відповідачем вказаною земельною ділянкою склала 1 427 389,22 грн.

При цьому, позивачем враховано надані Головним управлінням ДПС у місті Києві дані щодо неподання відповідачем податкових декларацій по орендній платі за землю за 2020-2022 рік. Вказаним спростовуються послання апелянта на те, що суд першої інстанції не досліджував та не перевіряв сплату земельного податку за ставкою у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Колегія суддів також зауважує відповідачу на наступному.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства саме на відповідача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто у даному випадку саме відповідач повинен довести, що ним сплачувався земельний податок за ставкою у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, проте належних та допустимих доказів вказаного відповідач до матеріалів справи не надав, що свідчить про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з наведених відповідачем підстав.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно, перевіривши виконаний позивачем розрахунок, задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 276 469,96 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 у оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСПЕКТАЛ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.05.2025 у справі № 910/2625/25

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 29.07.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.О. Хрипун

Г.П. Коробенко