РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2025Справа № 910/6242/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА"

про стягнення 114 792,95 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (далі - відповідач) про стягнення 114 792,95 грн., у тому числі: 64 000,00 грн. - основна заборгованість, 38 120,95 грн. - інфляційні втрати, 7 485,37 грн. - 3% річних, 5186,63 грн. - пеня. овна заборгованість, 38 120,95 грн. - інфляційні втрати, 7 485,37 грн. - 3% річних, 5186,63 грн. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021 відповідач в обумовлений строк не здійснив оплату поставленого товару, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/6242/25. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем 01.07.2024 в підсистемі «Електронний суд» сформовано відзив на позов, в якому проти позову заперечено, посилаючись на те, що Підприємство не має можливості здійснювати господарську діяльність у повній мірі у зв`язку з форс-мажорними обставинами та воєнним станом в Державі, зазначивши що Відповідач звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді сплати штрафних санкцій.

10.06.2025 позивач через підсистему «Електронний суд» подав відповідь на відзив.

30.06.2025 до суду від позивача надійшла заява про стягнення з Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.03.2021 фізичною особою-підприємцем Король Тетяною Федорівною (далі - Продавець) та Державним підприємством "Завод 410 ЦА" (далі - відповідач, Покупець) укладено Договір купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2, відповідно до п. 1.1 якого Продавець зобов`язався поставити Покупцю товари, зазначені в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору. Найменування товару: РГК КП-21М (1:10). Код ДК : 021-20-0.

За умовами п. 1.2 договору поставка товарів здійснюється окремими партіями, згідно з заявкою Покупця переданої Продавцю факсимільним зв`язком або електронною поштою. Номенклатурний перелік, асортимент, ціна, кількість товарів що поставляються за цим Договором, передбачені у Специфікаціях, або в заявці у разі поставки Товару до укладання цього Договору.

Згідно Специфікації №1 до Договору № УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021 Продавець зобов`язався поставити РГК КП-21 (1:10) (комплект) в кількості однієї одиниці вартістю 64000,00 грн.

Ціна одиниці товарів фіксується на момент укладання Договору та передбачена в Специфікації до Договору або в заявці у разі поставки Товару до укладання цього Договору з урахуванням умов поставки, протягом строку дії цього Договору зміні в односторонньому порядку не підлягає (п.3.2).

Договір згідно п.10.1 набирає чинності з моменту підписання Сторонами і діє терміном на один рік, а в частині виконання зобов`язань (по оплаті та поставці) - до повного виконання їх Сторонами.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2, у березні 2021 року Продавець передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 64 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №0000291 від 30.03.2021 на суму 64 000,00 грн., та довіреністю №348 від 25.03.2021.

З огляду на те, що продавцем передано відповідачу на виконання умов договору поставки узгоджений товар, а відтак, відповідач зобов`язаний оплатити переданий йому товар у визначені договором строки.

Згідно п. 4.1 договору розрахунки проводяться наступним шляхом: Продавець передає Покупцю рахунок для оплати замовленої продукції. Покупець згідно рахунку в рамках Специфікації (Додатку), проводить платіж, умови оплати зазначаються в кожній Специфікації або в заявці у разі поставки Товару до укладання цього Договору окремо.

Оплата по Договору проводиться після проходження перевірки товаром ВТК, та НОМЕР_1 Військового представництва Міноборони України в разі його залучення, якщо інше не передбачено умовами Договору.

Умови оплати відповідно до Специфікації №1 до Договору № УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021 наступні: 100 % оплати протягом 30 банківських днів після поставки та проходження вхідного контролю на підприємстві Покупця та підписання Договору на підставі рахунку, виставленого за заявкою Покупця.

Відповідач, грошові кошти у визначений Договором строк за отриманий товар не сплатив, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 64 000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, 16.01.2023 фізичною особою-підприємцем Король Тетяною Федорівною (далі - Цедент чи Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА" (далі - позивач, Цесіонарій) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №12.

У порядку та на умовах, визначених Даним Договором, Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором за Договором купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р., який було укладено між Цедентом і Державним підприємством «Завод 410 ЦА» (надалі іменується «Боржник»), Новий кредитор набуває (приймає) від належного Первісному кредитору право грошової вимоги згідно Договору купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р. з усіма додатками, специфікаціями та додатковими угодами від (Боржника), а саме: під відступленими правами розуміється право грошової вимоги на отримання усіх грошових коштів, які належать до сплати Боржником Первісному кредитору, в тому числі основний борг у сумі 64 000 грн. 00 коп. та інші можливі нарахування відповідно до Договору купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021 р. з усіма додатками, специфікаціями та додатковими угодами. З цього Договору випливає, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов`язаннях, що виникли з Договору купівлі-продажу (поставки) №У МТЗ-21 - 147/2 від 24.03.2021 р. в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього Договору.

З моменту укладення даного Договору Новий кредитор наділяється всіма правами Первісного кредитора, що випливають з умов Договору купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р. з усіма додатками, специфікаціями та додатковими угодами.

Станом на дату цього Договору розмір основної заборгованості (основної суми боргу) Боржника становить 64 000 грн. 00 коп.

Право вимоги до Боржника згідно Договору купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р. не обмежується лише правом стягнення основної суми боргу, а також включає в себе інші нарахування, передбачені Договором купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р. та чинним законодавством (неустойка (пеня), проценти, передбачені ст.625 ЦК України, інфляційні втрати, тощо). Новий кредитор повністю одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р. у сумі 64 000 грн. 00 коп., а також додатково 3 % річних, інфляційних витрат та штрафних санкцій, передбачених умовами Договору купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р. та чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В матеріалах справи міститься повідомлення про відступлення права грошової вимоги за Договором купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-147/2 від 24.03.2021р.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідачем не виконано свого договірного зобов`язання в частині сплати вартості поставленого товару за означеною видатковою накладною, що і стало причиною виникнення спору у даній справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 та Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 Цивільного кодексу України закріплено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У силу ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог стверджує, що прострочення зобов`язання з постачання товару сталось не з його вини, оскільки мала місце дія обставин непереборної сили - поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2; ведення на території його підприємства бойових дій та неможливість здійснення ним своєї господарської діяльності через початок повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, що зумовило скрутний фінансовий стан Державного підприємства "Завод 410 ЦА".

Укладаючи Договір, відповідач міг та повинен був враховувати дані обставини та оцінювати свої ризики, в той час як жодні (форс-мажорні) обставини через поширення коронавірусної хвороби для відповідача не настали (вони існували до, під час та після укладення Договору та поставки товару).

При цьому, судом враховано, що строк оплати товару настав до початку повномасштабної військової агресії проти України, відповідач не скористався своїм правом на доведення наявності будь-яких обставин, які б перешкоджали йому оплатити придбаний товар.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення Державним підприємством "Завод 410 ЦА" позивача в порядку п. 8.2 Договору про виникнення у нього форс-мажорних обставин.

В той же час лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 носить загальний інформаційний характер, оскільки констатує абстрактний факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Разом із тим, неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства, чого відповідачем у встановленому законом порядку доведено не було.

Щодо посилань відповідача на своє скрутне фінансове становище, то частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тотожні приписи містяться в ст. 617 Цивільного кодексу України.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази вжиття відповідачем будь-яких заходів для нівелювання допущеного ним порушення протягом більш як трьох років після початку прострочення (чотири роки після передачі відповідачу товару), тобто відповідач прийняв товар і не оплачував його роками; після звернення кредитора до суду, почав використовувати процесуальні інструменти для фактичного заперечення свого обов`язку з оплати товару з метою уникнення виконання зобов`язань за договором.

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 64 000,00 грн.

Позивачем також заявлені позовні вимоги про стягнення 5186,63 грн. - пені.

Згідно п. 7.2 договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по Договору щодо оплати Товару Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (простроченого) зобов`язання, вираженого в гривнях за кожний день прострочення, у встановленому законом порядку.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами частин 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи з наведеного, позовна вимога про стягнення з відповідача 5186,63 грн. пені підлягає задоволенню.

Позивач за прострочення строків оплати товару, нарахував та просить стягнути з відповідача 38 120,95 грн. - інфляційні втрати, 7 485,37 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Суд зазначає, що проценти річних, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Оскільки нараховані позивачем 38 120,95 грн. - інфляційні втрати, 7 485,37 грн. - 3% річних є арифметично правильними та відповідають приписам чинного законодавства, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог, у зв`язку із чим, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідач у відзиві просив суд зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Із положень статей 230, 233 Господарського кодексу України та статей 549, 551 Цивільного кодексу України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення 3% річних не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за простроченяня грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, 27.04.2018 у справі №908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі №905/305/18. Відтак, у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру 3% річних.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, враховуючи, що поставка товару здійснювалася у 2021 році, тобто до введення воєнного стану, відсутні правові підстави для зменшення пені.

Позивачем також заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМЕЛЕКТРОНІКА» та Адвокатським Бюро «Сергія Жечева» укладено договір - доручення про надання правової допомоги, предметом якого є надання Адвокатським бюро усіма законними методами та способами правової допомоги у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів, у тому числі і ведення даної справи.

В підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн., позивачем надано Договір - доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021 року, рахунок-фактура № СФ-00000109 від 30.06.2025 року, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, акт приймання-передачі № ОУ-00000109 від 30.06.2025 року, платіжну інструкцію №8966 від 30.06.2025 року.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до акту приймання-передачі № ОУ-00000109 від 30.06.2025 року, позивач отримав правову допомогу, яка полягала у наступному: підготовка позовної заяви по справі № 910/6242/25; підготовка відповіді на відзив.

Згідно рахунку-фактури № СФ-00000109 від 30 червня 2025 року у справі Позивачем сплачено витрати на правничу допомогу у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією №8966 від 30.06.2025 року.

Судом встановлено, що Жечев С.О. є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №864 від 17.04.2011.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №911/471/19).

Сума адвокатських витрат в розмірі 10 000,00 грн. на переконання суду є співмірною із визначеними частиною 4 статті 126 ГПК України критеріями.

Зважаючи на наведене, витрати на професійну правничу допомогу відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76, 126, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (03151, м. Київ, проспект Повітряних Сил, буд. 94; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЕЛЕКТРОНІКА" (49089, м. Дніпро, вул. Новобудівельна, буд. 5-А, ) 64 000 (шістдесят чотири тисячі) грн. 00 коп. - основна заборгованість, 38 120 (тридцять вісім тисяч сто двадцять) грн. 95 коп. - інфляційні втрати, 7 485 (сім тисяч чотириста вісімдесят п`ять) грн. 37 коп. - 3% річних, 5 186 (п`ять тисяч сто вісімдесят шість) грн. 63 коп. - пеня, 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору та 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.07.2025.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА