ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

28 липня 2025 року м. ХарківСправа № 922/1778/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Бойко О.Н.

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню (вх.№16769 від 18.07.2025) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (місцезнаходження: 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25; )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" (місцезнаходження: 61036, місто Харків, вулиця Енергетична, будинок 6; )
про стягнення 2 976 057,74 грн.

позивача: не з`явився;

боржника (заявника): не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Харківської області знаходить справа №922/1778/24 за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" про стягнення суми авансового платежу у розмірі 2 485 830,00 грн., пені у розмірі 397 732,80 грн., інфляційних втрат у розмірі 59 893,89 грн. та 3% річних у розмірі 32 601,05 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.10.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" суму авансового платежу у розмірі 2 485 830,00 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 37 287,45 грн. В частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 397732,80 грн., інфляційних втрат у розмірі 59 893,89 грн., 3% річних у розмірі 32 601,05 грн.- відмовлено.

Постановою Східного апеляційного Господарського суду від 02.12.2024 Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" задоволено. Рішення Господарського суду Харківської області від 07.10.2024 у справі №922/1778/24 скасовано в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" суму авансового платежу у розмірі 2 485 830,00 грн, прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 922/1778/24 касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 у справі № 922/1778/24 в частині скасування рішення господарського суду Харківської області від 07.10.2024 щодо задоволення позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Арес-С» на користь приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» суми авансового платежу у розмірі 2 485 830,00 грн та прийняття в цій частині нового рішення про відмову в позові, скасовано. Рішення господарського суду Харківської області від 07.10.2024 у справі № 922/1778/24 в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Арес-С» на користь приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» суми авансового платежу у розмірі 2 485 830,00 грн залишено в силі. В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 та рішення господарського суду Харківської області від 07.10.2024 у справі № 922/1778/24 залишено без змін. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Арес-С» на користь приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 59 661,63 грн судового збору на подання касаційної скарги. Доручено господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

У квітні 2025 справа № 922/1778/24 повернулась до Господарського суду Харківської області з Верховного суду.

18.04.2025 на виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07 жовтня 2024 року та постанови Касаціного господарського суду у складі Верховного суду від 13 березня 2025 року Господарським судом Харківської області видано відповідні накази.

18.07.2025 до Господарського суду Харківської області від відповідача надійшла заява про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню (вх.№16769 від 18.07.2025), в якій ТОВ "арес-С" просить суд наказ у справі №922/1778/24 від 18.04.2025 визнати таким, що не підлягає примусовому виконанню. Обгрунтовуючи таку заяву, відповідач зазначає, що підставою для її подання є об`єктивна необхідність уникнення подвійного стягнення (необґрунтованого збагачення) на користь Позивача однієї й тієї ж суми (у вигляді авансу й у вигляді гарантії про забезпечення виконання зобов`язання на суму цього ж авансу). Так, як зазначає відповідач, предметом спору у справі №922/1778/24 було стягнення з Відповідача суми авансового платежу у розмірі 2 485 830,00 грн. У свою чергу, у справі № 910/3638/24, яка розглядалася Господарським судом міста Києва та Північним апеляційним Господарським судом предмет спору є аналогічним як у справі №922/1778/24, оскільки стосувався стягнення суми гарантії за неналежне виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором на цю ж суму авансу в розмірі 2 485 830,00 грн. Як зазначає заявник, сума авансу за Договором, повернення Відповідачем якого гарантував Банк вже була стягнута з Банку в іншій справі № 910/3638/24. Отже, на думку заявника, отримання Позивачем у даній Справі рішення про стягнення суми авансу на його користь, яка у подальшому може бути стягнута Позивачем із Відповідача, у той час як Позивач вже стягнув суму гарантій на повернення того ж авансу з Банку (Банк вже сплатив Позивачу) не відповідає принципам законності в господарських правовідносинах, оскільки несправедливо отримати й суму основного зобов`язання (авансу), і суму забезпечення такого основного зобов`язання гарантію. Зазначене вище і стало підставою для звернення відповідача до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду Харківської області заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" про визнання виконавчого документу у справі №922/1778/24 таким, що не підлягає виконанню (вх.№16769 від 18.07.2025) прийнято до розгляду та пизначено судове засідання на "28" липня 2025 р. о 12:20.

28.07.2025 до Господарського суду Харківської області від позивача надійшли заперечення (вх.№17335 від 28.07.2025) на заяву відповідача про визнання наказу таким, що не пілягає виконанню. В даних запереченнях позивач не погоджується з заявою відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступне. Позивач зазначає, що предметом справи № 922/1778/24 було повернення авансового платежу у сумі 2 485 830,00 грн., отриманого від ПрАТ НЕК «Укренерго» за Договором № 01-078361-20 від 16.10.2020 року, оскільки роботи, на виконання яких було перераховано авансовий платіж у спірній сумі, відповідачем у строки, визначені умовами договору, не виконані. Натомість, предметом позову у справі №910/3638/24 було стягнення з АТ «Комерційний індустріальний банк», а не ТОВ «АРЕС-С» на користь НЕК «Укренерго» суми банківських гарантій у розмірі 2485830,00 грн. Позивач вказує, що відповідно до умов Гарантій, Гарант сплачує кошти в межах суми Гарантії, та за першою Вимогою без подання ним будь-яких інших документів або виконання будь- яких інших умов (Гарантія є безумовною). Оскільки відповідач своєчасно не виконав зобов`язання на суму авансового платежу за Договором № 01-078361-20 від 16.10.2020 на загальну суму 2 485 830,00 грн., Позивач звернувся до АТ«Комерційний індустріальний банк» (Гаранта) з вимогою від 31.01.2024 № 01/6264 про сплату коштів за Гарантією в сумі 994 332,00 грн., та з вимогою від 31.01.2024 № 01/6266 про сплату коштів за Гарантією в сумі 1491498,00 грн. В подальшому, в судовому порядку рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2024 у справі № 910/3638/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 позов НЕК «Укренерго» до Акціонерного товариства «Комерційний індустріальний банк» про стягнення банківської гарантії в забезпечення невиконання або неналежного виконання зобов`язання на суму авансового платежу за Договором - задоволено повністю. Враховуючи вищезазначене, а також те, що сума банківських гарантій у справі №910/3638/24 стягнута не з Відповідача у даній справі - ТОВ «АРЕС-С», а з АТ «Комерційний Індустріальний банк» як з Гаранта за невиконання Принципалом зобов`язань, передбачених безумовними і безвідкличними гарантіями №G8529/20 від 27.10.2020 та №G8728/20 від 09.12.2020, позивач вважає, що підстави для задоволення заяви про визнання наказу таким, що не підлягає примусовому виконанню у справі № 922/1778/24 - відсутні, а тому просить суд відмовити в задоволенні такої заяви відповідача.

В судове засідання 28.07.2025 представники сторін не з`явилися, про дату час та місце судового засідання були повідомлені належним чином шляхом направлення ухвали Господарскього суду Харківської області від 22.07.2025 до їх електронних кабінетів.

Приймаючи до уваги обмежений строк розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, встановлений частиною третьою статті 328 Господарського процесуального кодексу України, а також з огляду на те, що неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для її розгляду, суд визнав за можливе розглянути заяву за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

У рішеннях Суду у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012 та у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012 вказано, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду однієї зі сторін.

Оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду однієї зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Стгеесе), від 19.03.97, у справі "Бурдов проти Росії" (Buurdov v. Russia) від 07.05.2002, "Ясюнієне проти Литви" (Jasiniene v. Lithuania) від 06.03.2003).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі Чижов проти України зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно із ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання.

У межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12.10.2018 №910/9026/13.

Сутність процедури визнання наказу таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, який виник після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом наказу або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

З метеріалів справи вбачається, що предметом розгляду справи №922/1778/24 було повернення авансового платежу у сумі 2 485 830,00 грн., отриманого ТОВ "Арес-С" від ПрАТ НЕК "Укренерго" за Договором №01-078361-20 від 16.10.2020, оскільки роботи на виконання яких було перераховано авансовий платіж у спріній сумі, відповідачем у строки, визначені умовами договору, не виконані.

При цьому, предметом справи №910/3638/24 було стягнення з АТ "Комерційний індустріальний банк" , а не ТОВ "Арес-С", на користь НЕК "Укренерго" суми банківських гарантій у розмірі 2 485 930,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до частин першої, четвертої статті 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку.

Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до статті 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 563 ЦК України унормовано, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Як передбачено частиною другою статті 564 ЦК України, гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Відповідно до частин першої, третьої статті 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Якщо гарант після пред`явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов`язання або про його припинення, він повинен негайно повідомити про це кредитора і боржника; повторна вимога кредитора, одержана гарантом після такого повідомлення, підлягає задоволенню.

Таким чином, відповідно до наведених законодавчих положень, з одного боку, гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією; кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. З іншого боку, зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання; якщо гарант після пред`явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов`язання або про його припинення, він повинен негайно повідомити про це кредитора і боржника; але повторна вимога кредитора, одержана гарантом після такого повідомлення, підлягає задоволенню.

Механізм забезпечувального інституту гарантії, на відміну від інших видів забезпечення виконання зобов`язань, передбачає укладення не двох (основного та забезпечувального), а трьох правочинів.

Перш за все- це договір між бенефіціаром (боржником) та принципалом (кредитором), який спрямований на виникнення основного зобов`язання. Умова щодо забезпечення основного зобов`язання гарантією може передбачатися таким договором або висуватися бенефіціаром як передумова укладення такого договору.

Обов`язок банку чи іншої фінансової установи щодо видачі банківської гарантії виникає з договору між принципалом і такою фінансовою установою. Надання гарантії є фінансовою послугою, яка надається на підставі договору (пункт 6 частини першої статті 4, стаття 9 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" у чинній редакції, пункт 7 частини першої статті 4, стаття 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у редакції, що діяла на час видачі гарантії у справі, що переглядається). Цим договором можуть визначатися, серед іншого, умови гарантії, строк її дії, сума, на яку видається гарантія, строк видачі гарантії, розмір оплати послуг гаранта тощо.

Третім правочином у механізмі забезпечувального інституту гарантії є видача гарантії на користь бенефіціара, яка є одностороннім правочином. Саме з цього правочину виникає грошове зобов`язання гаранта.

Хоча у механізмі забезпечувального інституту гарантії беруть участь три суб`єкти - бенефіціар, принципал та гарант, зазначені вище правочини не зв`язують всіх їх одночасно. Так, договір між бенефіціаром і принципалом, з якого виникає основне зобов`язання, зв`язує лише бенефіціара і принципала, але не гаранта. Договір між принципалом і гарантом зв`язує лише принципала і гаранта, але не бенефіціара. Односторонній правочин щодо видачі гарантії створює обов`язки лише для гаранта (частина третя статті 202 ЦК України), а бенефіціар є кредитором у відповідному грошовому зобов`язанні.

Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає ОКРЕМЕ грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що тлумачення законодавства судам слід здійснювати системно, враховувати правову природу спірних відносин, загальну спрямованість законодавства та права України в цілому, а результат тлумачення законодавства має бути розумним та справедливим (пункт шостий статті 3 ЦК України); зокрема, законодавство слід тлумачити у відповідності з розумними цілями регулювання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 (провадження № 12-33гс22, пункт 7.33).

Суд зазначає, що призначенням інституту гарантії (§ 4 глави 49 ЦК України) є надання упевненості учасникам обороту в тому, що бенефіціар гарантовано і швидко одержить платіж, якщо надасть документи, передбачені гарантією (наприклад, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передачі виконаних робіт тощо), причому навіть і в тому випадку, коли між принципалом і бенефіціаром існує спір щодо виконання зобов`язання. Запорукою тому має бути надійність банківської системи. Тим самим у разі виникнення спору щодо наявності чи відсутності боргу принципала останній та бенефіціар в частині стягнення боргу міняються місцями: не бенефіціар звертається до суду за стягненням боргу (бо він вже одержав від гаранта суму боргу, яку вважав наявною), а принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України) з огляду на відсутність боргу принципала.

Крім того, під час тлумачення вказаних вище законодавчих положень суд бере до уваги міжнародну практику щодо гарантій, зокрема вважає за необхідне звернутися до відповідних міжнародних актів.

Згідно з пунктом 1 статті 2 Уніфікованих правил Міжнародної торгівельної палати для гарантій на першу вимогу 1992 року банківська гарантія означає будь-яку гарантію або платіжне зобов`язання банку, страхової компанії або будь-якої іншої юридичної або фізичної особи (гарант), видану у письмовій формі та яка містить зобов`язання виплатити грошову суму у разі подання письмового платіжного вимоги, складеної відповідно до її умов, а також інших документів (наприклад, сертифіката, виданого архітектором або інженером, судового чи арбітражного рішення), якщо таке зобов`язання видано, зокрема, по наказу й під відповідальність однієї сторони (принципала).

Згідно з пунктом а) статті 20 Уніфікованих правил будь-яка платіжна вимога повинна бути зроблена у письмовій формі на додаток до документів, визначених у самій гарантії, та повинна включати письмову заяву, яка знаходиться або в самому тексті вимоги, або в окремих документах; письмова заява має містити: 1) твердження, що принципал порушив свої зобов`язання за основним контрактом, а у разі тендерної гарантії - умови тендеру, а також 2) зобов`язання, які порушив принципал.

При цьому згідно з пунктом b) статті 20 Уніфікованих правил гарантія за своєю природою є самостійною угодою, незалежною від основного контракту або тендеру, на якій вона ґрунтується, тому гарант жодним чином не пов`язаний таким контрактом або тендером, незважаючи на те, що посилання на них містяться в тексті гарантії; обов`язок гаранта - сплатити грошову суму, зазначену в гарантії, за поданням письмової вимоги та інших документів, зазначених у гарантії, які за зовнішніми ознаками відповідають умовам, описаним у гарантії. Статтею 9 зазначених Уніфікованих правил встановлено, що всі документи, що надаються згідно з гарантією, включаючи платіжну вимогу, мають бути перевірені гарантом з належною увагою, аби визначити, чи відповідають вони за зовнішніми ознаками умовам гарантії. Якщо такі документи не відповідають за зовнішніми ознаками умовам, зазначеним у гарантії, вони мають бути відхилені.

Конвенція Організації Об`єднаних Націй про незалежні гарантії та резервні акредитиви від 11.12.1995 у статті 2 (1) визначає, що для цілей цієї Конвенції зобов`язання означає незалежне зобов`язання, під яким у міжнародній практиці розуміється незалежна гарантія або резервний акредитив і яке видається банком або іншою установою або особою ("гарантом/емітентом"), сплатити бенефіціару певну або таку, що може бути визначена, суму на просту вимогу або на вимогу поданням інших документів відповідно до будь-яких документарних умов зобов`язання, які вказують або з яких випливає, що платіж належить за невиконання будь-якого зобов`язання або настання іншої обставини, або в сплату за позикові або авансовані кошти, або як платіж у погашення будь-якої строкової заборгованості принципала/наказодавця чи іншої особи. У силу статті 3 цієї Конвенції гарантія є незалежним зобов`язанням, тобто таким, що а) не залежить від наявності або дійсності основного правочину або будь-якого іншого зобов`язання або b) не визначається будь-якою умовою, не зазначеною у зобов`язанні, або будь-якою майбутньою невизначеною дією або подією за виключенням надання документів або іншої подібної дії або події у межах діяльності гаранта/емітента.

Крім того, суд акцентує увагу, що згідно з Уніфікованими правилами для гарантій на вимогу 2010 року, затвердженими Міжнародною торговою палатою, ГАРАНТІЯ за своєю природою НЕ ЗАЛЕЖИТЬ від основного правочину та заяви, а гарант жодним чином не пов`язаний і не обмежений умовами правочину. Посилання в гарантії на основний правочин для мети його ідентифікації не змінює незалежної природи гарантії. Зобов`язання гаранта платити по гарантії не залежить від вимоги та заперечень, що випливають з будь-яких заперечень поза межами відносин поміж гарантом та бенефіціаром (п. "а" статті 5).

Статтею 12 "Межі відповідальності гаранта по гарантії" тих же Уніфікованих правил встановлено що гарант несе відповідальність перед бенефіціаром лише у відповідності, по-перше, з умовами самої гарантії, а по-друге, з цими правилами у тій мірі, в якій вони узгоджуються з умовами гарантії, у межах суми гарантії.

З огляду на аналіз міжнародних актів, що регулюють правовий обіг гарантій, суд відзначає САМОСТІЙНІСТЬ ЗОБОВ`ЯЗАННЯ з ГАРАНТІЇ, тобто НЕПОВ`ЯЗАНІСТЬ такого ЗОБОВ`ЯЗАННЯ з ОСНОВНИМ ЗОБОВ`ЯЗАННЯМ.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що стягнення авансового платежу у розмірі 2485830,00 грн за договором з ТОВ "Арес -С" на користь ПАТ "НЕК "Укренерго" у справі №922/1778/24 та стягнення банківської гарантії за гарантіями №G8529/20 від 27.10.2020 та №G8728/20 від 09.12.2020 з АТ «Комерційний індустріальний банк», на користь ПАТ "НЕК "Укренерго" у розмірі 2485830,00 грн. у справі №910/3638/24 є РІЗНИМИ СПОСОБАМИ ЗАХИСТУ прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконанння господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом та сплата основної заборгованості боржником не належать до одного виду відповідальності.

Таким чином, можливість стягнення з відповідача суми авансового платежу за порушення умов Договору №01-078361-20 від 16.10.2020 НЕ СТАВИТЬСЯ У ЗАЛЕЖНІСТЬ від реалізації позивачем свого права на звернення стягнення за банківською гарантією.

На піставі зазначеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню (вх.№16769 від 18.07.2025).

Керуючись ч. 6 ст. 233, ст.232 235, абз. 2 ч. 1 ст. 256, ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Арес-С" про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню (вх.№16769 від 18.07.2025) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення суддею та може бути оскаржена в порядку статей 255 - 257 ГПК України до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну ухвалу підписано 04.08.2025

Суддя В.В. Рильова

Справа №922/1778/24

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.