ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

01 серпня 2025 року Справа № 918/275/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мороза Миколи Павловича

на рішення Господарського суду Рівненської області від 06.05.2025

(ухвалене о 11:26 год. у м. Рівному, повний текст складено 08.05.2025)

у справі № 918/275/25 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

до фізичної особи-підприємця Мороза Миколи Павловича

про стягнення 121 020 грн 43 коп.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця Мороза Миколи Павловича про стягнення в розмірі 121 020 грн. 22 коп., з яких: 104 324 грн 53 коп. основного боргу, 748 грн 21 коп. пені, 12 000 грн 35 коп. інфляційні, 3 947 грн 34 коп. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані несплатою відповідачем в повному обсязі коштів за отриману в період жовтень 2021 року січень 2025 року теплову енергію, в тому числі і за місця загального користування.

Також позивач нарахував та заявив до стягнення суми пені, інфляційних та відсотків річних.

Господарський суд Рівненської області рішенням від 06.05.2025 у справі №918/275/25 позов задовольнив. Стягнув з фізичної особи-підприємця Мороза Миколи Павловича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" 104 324 грн 53 коп. заборгованості, 748 грн 21 коп. пені, 12 000 грн 35 коп. інфляційних втрат, 3 947 грн 34 коп. 3% річних та 2 422 грн 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконав свої зобов`язання з постачання теплової енергії, а відповідач розрахунків не провів.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 509, 525, 530, 536, 610, 612, 625, 714 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. ст. 174, 193, 230, 232, 265, 276, 277 Господарського кодексу України, ст. ст. 7, 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. ст. 19, 25 Закону України "Про теплопостачання", ст. ст. 10, 11 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", а також норми Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг", затвердженої Наказом Мінрегіону №315 від 22.11.2018.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Мороз Микола Павлович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 06.05.2025 у справі № 918/275/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Довідки про кількість використаної теплової енергії по гуртожитку по вул.Київська, 12 не є належними та допустимими доказами, оскільки в останніх відсутня будь-яка інформація про відповідальну особу за зняття показів лічильника, в тому числі відсутній підпис споживача. Такі довідки містять посилання на Договір №4832, однак такий договір не був долучений до позову. Також, такі довідки містять посилання на Положення про порядок прийняття лічильників теплової енергії, що є внутрішнім документом позивача.

Оскільки між сторонами наразі діє Договір №159 від 01.03.2014, то відповідно розрахунки мають здійснюватися на умовах, що визначені таким договором, а саме розрахунки споживача з підприємством за надані послуги здійснюються щомісячно згідно з показаннями приладів обліку або, при відсутності приладів обліку, розрахунковим методом у відповідності та з урахуванням всіх платежів/ставок та порядку оплати, що передбачені затвердженим тарифом та згідно з умовами цього договору. Відтак, нарахування мінімальної частки споживання теплової енергії є протиправним.

ФОП Мороз М.П. ні з якими договором про надання послуги з постачання теплової енергії, розміщеної на сайті позивача, ознайомлений не був. Надана позивачем роздруківка Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії не може бути належним доказом у справі, та не може бути прийнята до уваги судом, оскільки вона не містить в собі підпису відповідача, при цьому, її зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (ТОВ "Рівнетеплоенерго"), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила надання послуг з постачання теплової енергії. Відповідна правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Позивач не повідомляв відповідача про те, що рішеннями виконавчого комітету Рівненської міської ради змінювалися тарифи за послугу з постачання теплової енергії.

Матеріали справи не містять методики розрахунку боргу з розшифруванням кожного показника щодо використання теплової енергії саме відповідачем, особливо за жовтень 2021 року. З розрахунку не зрозуміло, що означає "Гкал від будинку", "показник будинку для Гкал", "розрахунок МЗК".

Суд першої інстанції стягнув з відповідача суми пені, інфляційних та 3% річних, не врахувавши норми постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206.

Позивач не направляв відповідачу претензію перед пред`явленням позову до суду, а місцевий господарський суд не звернув увагу на відсутність досудового врегулювання спору.

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Позивач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів відповідача з таких підстав.

Протягом 30 днів з дня опублікування Типового індивідуального договору, на адресу позивача від співвласника багатоквартирних будинків за адресами: м. Рівне, вул. Київська 12 фізичної особипідприємця Мороз Миколи Павловича, не надходило жодних документів які б підтверджували наявність рішення про обрання моделі договірних відносин.

Враховуючи відсутність рішення про вибір моделі договірних відносин та спливу 30-денного строку з моменту розміщення на офіційному сайті індивідуального договору на послуги з постачання теплової енергії, Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" та фізичною особоюпідприємцем Мороз Миколою Павловичем вважається укладеним з 01.11.2021.

Новими договорами, які вступили в дію 01.11.2021, змінено підхід до розподілу обсягів спожитих у будівлі послуг, зокрема передбачено, що розподіл обсягів спожитих у будинку послуг з постачання теплової енергії здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом). Співвласники будівлі повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі.

Щодо нарахувань за жовтень 2021 року, позивач вказує, що відповідно до п. 4.9. Договору на постачання теплової енергії № 159 від 01.03.2014, укладеного між позивачем та відповідачем, дія якого продовжувалась в частині обліку теплової енергії по 31.10.2021.

За адресою будинку у м. Рівне, вул. Київська 12 встановлено ультразвуковий компактний лічильник енергії "SHARKY 775", що дозволяє без втручання людини отримувати показники використаної теплової енергії по вказаному будинку. Покази з даного приладу передаються автоматично до програми Позивача без втручання людини.

Постанова Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 стосується виключно споживачів, які підпадають під категорію населення. Позивач, звернувся з позовом щодо стягнення заборгованості за нежитловим приміщенням "офісом" за адресою м. Рівне, вул. Київська 12 власником (споживачем) якого є фізична особа підприємець Мороз Микола Павловичем, та використовує дане приміщення для здійснення господарської діяльності.

Позивач до позовної заяви долучав завірену копію Досудової претензії щодо сплати заборгованості за теплову енергії від 14.10.2024 вих. №03-05/2724 з доказами направлення відповідачу. Станом на дату подачі позову до суду, а також станом на 20.06.2025 спір не був врегулюваний між сторонами мирним шляхом.

За наведеного позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги фізичної особи підприємця Мороз Миколи Павловича.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 01.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (підприємство) та фізичною особою - підприємцем Морозом Миколою Павловичем (споживач) було укладено Договір на постачання теплової енергії №159 (далі Договір № 159, а. с. 21-24), за умовами якого підприємство зобов`язується надавати споживачеві теплову енергію, а споживач, в свою чергу, зобов`язується прийняти та оплатити теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

Згідно із п. 1.4. Договору №159 теплова енергія подається споживачу за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 12.

Пунктом 3.2.1. Договору №159 передбачено, що споживач теплової енергії зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені Договором.

Згідно з умовами п. 4.2. Договору №159, облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку або розрахунковим способом згідно з "Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько - побутові потреби в Україні" та даними, вказаними у додатку № 2 до цього договору, а також з урахуванням вимог діючих нормативно-правових актів України (норм, правил і таке інше) в сфері теплопостачання.

Споживач, що має прилади обліку, щомісячно подає підприємству звіт про фактичне споживання теплової енергії до числа поточного місяця. В разі неподання звіту в обумовлений термін, нарахування проводиться розрахунковим способом. У випадку коли 20 число поточного місяця припадає на вихідний день тоді звіт подається у попередній робочий день (п. 4.4. Договору №159).

Відповідно до п. 5.1. Договору №159 розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі, відповідно до встановлених тарифів. Розрахунки за теплову енергію здійснюються за розрахунковою одиницею - гігакалорією (Гкал).

Згідно з пунктом 5.2. Договору № 159 розмір щомісячної плати за опалення та підігрів води на момент укладання даного договору згідно встановлених органами місцевого самоврядування тарифів становить: а) теплова енергія на опалення при відсутності приладів обліку - в розмірі 955 грн 46 коп. в місяць за 1 Гкал для інших споживачів; б) теплова енергія на опалення при наявності приладів обліку: - в розмірі 955 грн 46 коп. в місяць за 1 Гкал для інших споживачів.

Відповідно до пункту 5.4. Договору №159 розрахунки споживача з підприємством за надані послуги здійснюються щомісячно згідно з показаннями приладів обліку або, при відсутності приладів обліку, розрахунковим методом у відповідності та з урахуванням всіх платежів/ставок та порядку оплати, що передбачені затвердженим тарифом та згідно з умовами цього договору. Розрахунковим періодом є період часу, що розпочинається 20 числа попереднього місяця і триває до 19 числа звітного місяця. При цьому Сторони домовилися про таке. У місяці, в якому розпочинається опалювальний період, для розрахунків за теплову енергію, що постачається для опалення, розрахунковий період починає свій перебіг з дати початку опалювального періоду (визначається рішенням виконавчих органів відповідних органів місцевого самоврядування) та закінчується 19 числа звітного місяця. У місяці, в якому закінчується опалювальний період, для розрахунків за теплову енергію, що поставляється для опалення, розрахунковий період закінчується датою закінчення опалювального періоду (визначається рішенням виконавчих органів відповідних органів місцевого самоврядування).

Відповідно до п. 5.4.2. Договору № 159 розрахунки за надані послуги Споживач здійснює згідно умов цього Договору щомісячно до 10-го числа місяця наступного за розрахунковим, не залежно від того на який день тижня припадає 10-те число місяця.

Пунктом 5.8. Договору передбачено, що сторони домовились, що підприємство має право стягувати суму боргу незалежно від моменту її виникнення.

Розрахунок вартості наданих Товариством послуг з теплопостачання встановлювала Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до Закону України "Про національну комісію", а з липня 2021 року дані повноваження передані до органу місцевого самоврядування.

Зокрема, рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради "Про встановлення тарифів ТОВ "Рівнетеплоенерго" № 98 від 12.10.2021 для категорії споживачів "інші споживачі" за послугу з постачання теплової енергії був встановлений тариф - 4 704 грн 48 коп./Гкал (з ПДВ).

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради № 127 від 21.12.2021, були внесені зміни до Рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради "Про встановлення тарифів ТОВ "Рівнетеплоенерго" № 98 від 12.10.2021 та встановлені тарифи для категорії споживачів "інші споживачі" за послугу з постачання теплової енергії - 8 526 грн 96 коп./Гкал (з ПДВ).

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради № 151 від 28.10.2022, протягом дії воєнного стану та шести місяців після місяця в якому воєнний стан буде припинено чи скасовано було накладено мораторій на підвищення тарифів та застосовано тарифи встановлені Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради "Про встановлення тарифів ТОВ "Рівнетеплоенерго" № 98 від 12.10.2021 для категорії споживачів "інші споживачі" за послугу з постачання теплової енергії - 8 526 грн 96 коп./Гкал (з ПДВ).

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради № 125 від 19.12.2023 р. строком дії з 01.10.2023 по 30.09.2024 установлено тариф для категорії споживачів "інші споживачі" за послугу з постачання теплової енергії - 5 347 грн 07 коп./Гкал (з ПДВ).

В матеріалах справи наявні довідки про кількість використаної теплової енергії за адресою м. Рівне, вул. Київська (Гурт. Київська, 12), за опалювальні періоди, з жовтеня 2021 року по січень 2025 року (а. с. 9-20), а також рахунки позивача, котрі виставлені відповідачу в спірний період на загальну суму 104 324 грн 53 коп. (а. с. 33-44).

Крім того, позивач звертався до відповідача із досудовою претензією від 14.10.2024 №03-05/2724, відповідно до якої вимагав в 7-денний строк з моменту її отримання погасити заборгованість в розмірі 86 853 грн 80 коп. (а. с. 20-30).

Матеріали справи не містять доказів реагування відповідача на таку претензію.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом. Також, позивач нарахував та заявив до стягнення суми 3% річних, інфляційних та пені.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відносно укладання публічного договору та його умов.

Згідно із абз. 3 п. 3 р. VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 було затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та Типові договори про надання послуги з постачання теплової енергії.

В подальшому, 01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 №1060 "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг" (далі - Закон № 1060).

Законом №1060 внесені зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про житлово- комунальні послуги", в редакції Закону №1060 визначено, що договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішення Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України №1022 від 08.09.2021 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019, які набрали чинності 01.10.2021. Правила надання послуги з постачання теплової енергії та Типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою КМУ №830 від 21.08.2019, викладено в новій редакції.

Текст типового договору було розміщено на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" http://rivneteploenergo.com/ 28.09.2021.

Відтак, з набранням чинності постанови КМУ від 08.09.2021 №1022, типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів. Вказані дії повністю узгоджуються з вимогами пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції Закону №1060, якими визначено, що публічні договори приєднання вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Згідно із ч. 7 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною, першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.

Частиною 4 статті 13 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Частиною 5 статті 13 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Вище вказано, що 20.09.2021 ТОВ "Рівнетеплоенерго" як виконавцем послуг на своєму офіційному сайті було розміщено Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що протягом 30 днів з дня опублікування Типового індивідуального договору, на адресу позивача від ФОП Мороза М.П., як співвласника багатоквартирного будинку за адресою: м. Рівне, вул. Київська 12, надходили документи, які б підтверджували рішення відповідача про обрання моделі договірних відносин.

Відповідач протягом 30 днів не повідомляв позивача про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та заперечень або протоколу розбіжностей до нього позивач не отримав.

Із усіма фізичними або юридичними особами, які є власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та станом на 29.10.2021 не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, вважається укладеним публічний договір приєднання за формою, встановленою Правилами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, з урахуванням внесених змін.

Враховуючи відсутність рішення про вибір моделі договірних відносин та спливу 30-денного строку з моменту розміщення на офіційному сайті індивідуального договору на послуги з постачання теплової енергії, то Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021 між ТОВ "Рівнетеплоенерго" та ФОП Морозом М.П. вважається укладеним з 01.11.2021.

Згідно із п. 1 Типового індивідуального договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України.

Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному веб-сайті виконавця (пункт 2 Типового індивідуального договору).

Згідно з пунктом 4 Типового індивідуального договору фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунку за надані послуги, факт отримання послуг.

Відповідно до пункту 5 Типового індивідуального договору "Про надання послуги з постачання теплової енергії", виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", та складається з: обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

Згідно пункту 11 Типового індивідуального договору "Про надання послуги з постачання теплової енергії" обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 №315 (далі - Методика розподілу).

Якщо будинок оснащено двома та більше вузлами комерційного обліку теплової енергії відповідно до вимог Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", обсяг спожитої послуги у будинку визначається як сума показань таких вузлів обліку. За рішенням співвласників багатоквартирного будинку розподіл обсягу спожитої теплової енергії здійснюється для кожної окремої частини будинку, обладнаної вузлом комерційного обліку послуги.

Одиницею вимірювання обсягу спожитої послуги є гігакалорія (Гкал).

У відповідності до пункту 30 Типового індивідуального договору "Про надання послуги з постачання теплової енергії" Споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з плати за послугу, визначену відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, - в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022, та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця http://rivneteploenergo.com

Відповідно до пункту 31 Типового індивідуального договору вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Розмір тарифу зазначається на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця http://rivneteploenergo.com/.

У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті.

У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну ціни/тарифу на послугу виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачу з посиланням на рішення відповідного органу.

Пунктом 32 Типового індивідуального договору передбачено: розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.

Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. У разі застосування двоставкових тарифів умовно-постійна частина тарифу нараховується щомісяця.

Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно.

Пунктом 34 Типового індивідуального договору передбачено, що Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

Відповідно до пункту 38 Типового індивідуального договору, Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього договору.

Плата за послугу не нараховується за час перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (п. 39 Типового індивідуального договору).

В п. 45 Типового індивідуального договору визначено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Посилання скаржника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки правовідносини у справі № 918/275, яка розглядається, є неподібними за змістом і правовим регулюванням із правовідносинами в справі № 342/180/17, а відтак висновки, викладені в наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду, не є релевантними для застосування до спірних правовідносин у цій справі.

Щодо стягнення заборгованості, а також пені, відсотків річних та інфляційних.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Об`єктом договору постачання енергетичними та іншими ресурсами може виступати електрична і теплова енергія, природній газ, вода, нафта та інші ресурси, які надаються споживачеві (абонентові) через приєднану мережу електропроводів, трубопроводів тощо.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з нормами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В матеріалах справи містяться рахунки, що виставлялися відповідачу в спірний період на загальну суму 104 324 грн 53 коп. Відповідачем не було сплачено вказаних коштів.

Щодо нарахування за жовтень 2021 року, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до п. 4.9. Договору № 159, дія якого продовжувалась в частині обліку теплової енергії по 31.10.2021, у разі, якщо об`єкт теплоспоживання Споживача, який не має приладів обліку, розташований у будинку (будівлі) обладнаному приладом обліку теплової енергії, що здійснює підсумовуючий облік, то обсяг спожитої теплової енергії Споживачем визначається як різниця між загальним показником приладу обліку та показниками приладів обліку теплової енергії спожитої Споживачами, об`єкти яких обладнані індивідуальними приладами обліку, а отримана різниця розподіляється між Споживачами, які не мають приладів обліку теплової енергії, пропорційно тепловому навантаженню вказаному у додатку №2 до Договору.".

В період з 18.10.2021 по 31.10.2021 житловий будинок "Гуртожиток" за адресою вул. Київська 12 у м. Рівне, відповідно до довідки про кількість використаної теплової енергії спожив 9,45371 Гкал., яка в подальшому була розподілена між споживачами вищевказаного житлового будинку у яких відсутні індивідуальні прилади обліку теплової енергії, та які на жовтень 2021 року не були відповідно до встановлених законодавчих норм відключені від послуг з постачання теплової енергії.

Загальна опалювальна площа житлового будинку "Гуртожиток" за адресою вул. Київська 12 у м. Рівне на жовтень 2021 року становила 3 844,205 кв. м. так як по будинку відсутні споживачі, які мають встановлені індивідуальні прилади обліку теплової енергії, розрахунок проводився на опалювальну площу, за формулою:

(Гкал використаної теплової енергії житловим будинком Гкал. транзит / на загальну опалювальну площу х на опалювальну площу відповідача

(9,45371 Гкал. 0,019 Гкал.) / 3844,205 кв. м. х 57,7 кв. м. = 0,1416 Гкал.

Вказане відповідає інформації відображеній в рахунку за жовтень 2021 року.

Отже, заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії становить 104 324 грн 53 коп., а рішення суду першої інстанції в частині стягнення такої суми є законним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.7 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов`язок теплопостачальної організацій забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказано вище, відповідно до п. 45 Типового індивідуального договору у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Колегією суддів перевірено розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних, які здійснені позивачем та встановлено, що вони є арифметично правильними, відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а з огляду на встановлену обставину неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, то такі вимоги є обґрунтованими.

Крім того, скаржник не подав ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду власного контррозрахунку таких сум.

Тому, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача 748 грн 21 коп. пені, 12 000 грн 35 коп. інфляційних, 3 947 грн 34 коп. 3 % річних.

Щодо доводів скаржника про те, що він не користуються місцями загального користування, має окремий вхід до приміщення, і ніякого відношення до місць загального користування не має, суд вказує таке.

Нежитлове приміщення відповідача знаходиться у житловому будинку за адресою м. Рівне, вул. Київська 12.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Учасниками справи не заперечується, що відповідач є власником нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку (вул. Київська 12, у м. Рівне), і відповідно до ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визнається співвласником.

Згідно із п. 6 ст. 10 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.

За положеннями п. п. 14, 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019 № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1022) встановлено, що Відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315.

Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.

Відповідно до пункту 3 розділу І Методики розподілу №315, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 №315, розподіл обсягів теплової енергії здійснюється між усіма споживачами приміщень у будівлі, включаючи ті, що мають окремий вхід, індивідуальне опалення або є не сполученими з під`їздом чи МЗК.

Крім того, у частині 2 статті 10 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" прямо передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем, розподіляється між усіма співвласниками пропорційно до площі їх приміщень.

Отже, незалежно від технічної конфігурації приміщення відповідача, його розташування чи окремого входу, на нього поширюються положення вказаної Методики та чинного законодавства.

Невикористання скаржником місць загального користування, не впливає на обов`язок відповідача брати участь у витратах на їх обігрів, оскільки відповідно до пункту 12 розділу IV Методики №315 усі власники приміщень у будинку (в тому числі з індивідуальним опаленням) зобов`язані брати участь у витратах на опалення МЗК пропорційно до опалюваної площі їх приміщення. Таким чином, правова природа нарахувань не залежить від факту користування МЗК, а є наслідком співвласності нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку.

Відносно посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції постанови КМУ від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану", апеляційний господарський суд вказує таке.

24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан, який триває і на даний час.

Постановою КМУ від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" визначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні", до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до абз. 1 п. 1 постанови КМУ від 05.03.2022 за №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування, в тому числі процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Згідно із п. 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 за №206 Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану дія абзаців 1 та 3 п. 1 цієї постанови поширюється на юридичних осіб, яким належить на праві власності або іншому речовому праві житлове та/або нежитлове приміщення, будинок, в яких розміщуються та є кінцевими споживачами комунальних послуг внутрішньо переміщені особи, у разі коли такі юридичні особи не мають право на отримання компенсації за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану.

Відповідно до п. 2 цієї постанови вона набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що в приміщенні, до якого подавалась теплова енергія, розміщуються та є кінцевими споживачами комунальних послуг внутрішньо переміщені особи, а відповідач не має право на отримання компенсації за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану.

Тому, норми постанови КМУ від 05.03.2022 за №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" не підлягають до застосовування в цій справі.

Щодо доводів скаржника про невикористання позивачем досудового врегулювання спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом (ч. 1 ст. 19 ГПК України).

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що в Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 26.09.2023 у cправі № 916/2237/22 зазначено, що чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує.

Згідно позиції, викладеній у постанові Верховного суду від 17.04.2020 у справі №520/6589/19 досудове врегулювання спору - це вчинення сукупності дій, за допомогою яких юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Крім того, як зазначено вище позивач звертався до відповідача із досудовою претензією від 14.10.2024 №03-05/2724, а матеріали справи не містять доказів реагування відповідача на таку претензію.

За наведеного доводи відповідача, вказані вище, відхиляються судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.

З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог, а як наслідок про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене рішення Господарського суду Рівненської області від 06.05.2025 у справі № 918/275/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мороза Миколи Павловича - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Мороза Миколи Павловича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 06.05.2025 у справі № 918/275/25 - без змін.

2. Справу № 918/275/25 надіслати Господарському суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.