ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"28" липня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/676/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Н. Церковної, розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаккі Хорс" до відповідача Відділу державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року на адресу Господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаккі Хорс" до Відділу державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2025 року вказану позовну заяву передано для розгляду судді Церковній Н.Ф.

За результатами аналізу поданого позову з доданими документами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття суд, встановлений законом, включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі №911/1834/18, від 11.01.2022 року у справі № 904/1448/20.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 року у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 року у справі №910/8729/18.

Предметом спору у цій справі є зняття арешту з майна, які накладені державним виконавцем в межах виконавчого провадження під час виконання судового рішення про стягнення з третьої особи як боржника грошових коштів (569/12785/20, відомості з Єдиного реєстру боржників ВП 29489751).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У даній справі з такою вимогою звернувся сам - власник майна (згідно ухвали Рівненського міського суду від 02.11.2022 року №569/15208/16-ц).

При цьому з матеріалів справи не вбачається існування спору щодо права власності на це майно у іншої, крім позивача, особи.

Частиною 4 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року (справа № 712/12136/18, провадження № 61-4726сво19) дійшов висновку, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).

Також у Постанові КЦС ВС від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 суд дійшов висновку, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту.

Верховний Суд у Постанові від 18 травня 2022 року у справі № 642/4263/21 виходив з того, що за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладений арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

У Постанові Верховного Суду у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21) Верховний Суд зауважив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України.

Суд зазначає, що частиною 1 ст. 339 ГПК України унормовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.10.2019 року у справі №904/51/19 зазначила, що у разі якщо зняття арешту з майна не пов`язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, останній повинен звернутися до суду з вимогою про оскарження рішення, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, шляхом подання до суду скарги на рішення, дію чи бездіяльність органів державної виконавчої служби та зобов`язання зняти арешт в межах розглянутої господарської справи.

Разом із тим, у даній справі при зверненні позивача із позовом, останній не просить суд визнати за ним право власності на спірне рухоме майно. Фактично, в даному випадку, спір пов`язаний виключно із запереченнями проти існуючого арешту майна, який накладено органом державної виконавчої служби постановою про арешт майна в межах виконавчого провадження. Однак, доказів звернення до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця, який виніс постанову про арешт майна боржника, позивачем не надано.

Відтак, суд дійшов висновку, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Аналогічна позиція у таких же правовідносинах викладена в постанові Верховного Суду у справі №924/1024/21 від 22.12.2021 року.

Пункт 1 частини 1 статті 175 ГПК України регламентує, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд роз`яснює позивачу, що юрисдикція спорів (скарг) щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

За правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем в межах виконавчого провадження, відкритого за виконавчим документом, виданого судом на виконання ухвалених в цивільних чи господарських справах судових рішень, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України чи в порядку Розділу VI ГПК України відповідно.

Стаття 175 ГПК України регламентує, що до ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

З огляду на те, що позовна заява надійшла в електронному вигляді через підсистему ЄСІТС "Електронний суд", судом не здійснюється повернення роздрукованого Господарським судом Рівненської області примірника позовної заяви з додатками.

Керуючись ст.ст. 175, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддею 28.07.2025 року, та може бути оскаржена протягом 10 днів до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя Н.Церковна