ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/567/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

Розглянувши матеріали справи

за позовом Львівського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості, м. Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області

про стягнення 35 577,63 грн

секретар судового засідання - Піпар А.Ю.

учасники справи не викликались

ВСТАНОВИВ:

Львівський центр професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» 31 720,00 грн сплачених коштів за неотриманий товар, 1934,88 грн 0,1% пені, 690,86 грн пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 529,26 грн 7% штрафу, 226,82 грн 3% річних та 475,80 грн інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором №543 від 26 червня 2024 року.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/567/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 26 травня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, постановив розглянути спір за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи, а також встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, заяв із обґрунтуванням заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

28 травня 2025 року від позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання від 28.05.2025 № 09.01-152/25 у якому представник позивача просить суд провести розгляд справи № 907/567/25 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Водночас вказане клопотання не містить жодного обґрунтування, чи підстав необхідності проведення судового засідання.

Ухвалою від 03 червня 2025 року судом відмовлено у задоволенні клопотання Львівського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості від 28.05.2025 № 09.01-152/25 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач не скористався наданим йому правом заперечити проти позовних вимог та надати суду відзив на позов, його представник в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 26.05.2025 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 26.05.2025 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач мав час та можливість надати свої заперечення з приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з передачі товару (бензину А-95 та дизельного палива) за Договорами № 543 від 26.06.2024, №СК3-00551 від 16.07.2024, Договором поставки №СК3-00560 від 23.07.2024 та на підставі отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС, у зв`язку з чим станом на 19.05.2025 (дата оформлення позовної заяви) у нього виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару на суму 31 720,00 грн, за несвоєчасну сплату якої позивачем нараховано 1934,88 грн 0,1% пені, 690,86 грн пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 529,26 грн 7% штрафу, 226,82 грн 3% річних та 475,80 грн інфляційних втрат.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відзив на позов відповідачем не подано.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

26 червня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», як Постачальником та Львівським центром професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості, як Покупцем, укладено Договір № 543 (надалі Договір №543), за умовами п. 1.1. якого Постачальник передати Покупцю у власність товар за кодом ДК 021:2099 «Нафта і дистиляти» (дизельне паливо Євро5 (у талонах)), а Покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти і оплатити вартість Товару відповідно до умов цього Договору.

За умовами п. 1.2. Договору №543 найменування, одиниця вимірювання, ціна і загальна кількість Товару, що підлягає поставці за цим Договором, визначаються Специфікацією (Додаток №1 до Договору), що є його невід`ємною частиною.

Пунктом 1.3. Договору №543 визначено, що відпуск товару з АЗС Постачальника здійснюється за відпускними обліковими талонами (скретч-картками) на отримання фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на талоні (скретч-картці).

Право власності на Товар переходить до покупця з моменту підписання видаткової накладної Сторонами, і може бути реалізоване в будь-який момент на АЗС Постачальника за переліком, визначеним у Додатку №2 до Договору, що є його невід`ємною частиною (п. 1.5. Договору №543).

Згідно з підписаною сторонами Специфікацією (Додаток №1 до Договору №543) визначено асортимент товару (дизельне паливо Євро5 у талонах), кількість товару 600 літрів, його ціну та загальну вартість в розмірі 31 200,00 грн, а відповідно до Додатку №2 до Договору сторонами визначено перелік АЗС, на яких здійснюється поставка товарів в кількості 27 станцій.

Постачальник гарантує, що Товар, який є предметом Договору, належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та/або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України (п. 1.4. Договору №543).

Відповідно до п. 1.6. Договору №543 товар вважається переданим Постачальником і прийнятий Покупцем по кількості і якості з моменту фактичного отримання Товару згідно умов Договору.

Пунктом 5.1. Договору №543 визначено, що право власності на товар переходить до Покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної на товар.

Термін дії талону (скретч-картки) на товар понад 1 рік від дати видаткової накладної. Покупець зобов`язаний фактично отримати товар в межах терміну дії талону (скретч-картки) на товар.

Товар видається Покупцю лише на підставі та в обмін на талони (скретч-картки) на товар, видані Постачальником Покупцеві на умовах, передбачених даним Договором.

Ризик випадкового знищення (псування) Товару на момент його фактичного отримання Покупцем, а також витрати на його транспортування у будь-якому випадку несе Постачальник (п. 5.3. Договору №543).

Вартість товару та порядок розрахунків визначено сторонами у розділі 3 Договору №543 за умовами п.п. 3.1., 3.2. якого загальна вартість товару становить 31 200,00 грн (з ПДВ); ціна за 1 літр товару згідно Специфікації №1.

Оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п. 3.4. Договору №543).

Відповідно до п. 4.1. Договору №543 Покупець зобов`язується здійснити післяплату у розмірі 100% вартості товару (п. 3.1. Договору) на підставі отриманих рахунків упродовж 10-ти робочих днів з дня підписання сторонами належним чином оформлених документів (видаткових накладних).

Згідно з п. 10.1. Договору №543 він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024, а в частині зобов`язань фінансового характеру до їх повного виконання.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного Договору №543 Постачальником, згідно з видатковою накладною №0004/0001403 від 27.06.2024, Специфікації №0004/0001403-С до означеної видаткової накладної передано, а Покупцем прийнято зазначений в накладній товар (дизельне паливо у формі скретч-карток на його відпуск на АЗС номіналом 10 літрів у кількості 10 одиниць та номіналом 20 літрів у кількості 25 одиниць, загальним обсягом 600 літрів) на суму 31 200,00 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями зазначеної видаткової накладної, Специфікації до неї та не заперечено відповідачем у справі.

Наданою суду платіжною інструкцією №511 від 27.06.2024 підтверджується оплата Покупцем отриманого від Постачальника за Договором №543 товару в сумі 31 200,00 грн.

За твердженням позивача, відповідачем не в повній мірі виконано зобов`язання з передачі отриманого за Договором № 543 від 26.06.2024 товару (дизельного палива) за отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС в межах строку дії скретч-карток, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового отримання Львівським центром професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості товару відповідно до отриманих від ТОВ «Волинь НП» скретч-карток обсягом 340 літрів на суму 17 680,00 грн, станом на 19.05.2025 (дата оформлення позовної заяви) у Постачальника виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару (260 літрів дизельного палива відповідно до наданих суду копій скретч-карток) на суму 13 520,00 грн, стягнення якої разом з нарахованими пенею, штрафом, відсотками річними та втратами від інфляції і є предметом судового розгляду у цій справі.

Надіслана 25.02.2025 на адресу відповідача претензія від 25.02.2025 за №09.01-60/25 (фіскальний чек від 25.02.2025, опис вкладення в цінний лист та поштова накладна за трек-номером 068) з вимогою у місячний термін в добровільному порядку передати товар або у разі неможливості його передання повернути сплачені позивачем за нього кошти в розмірі 13 520,00 грн залишена ТОВ «Волинь НП» без відповіді та задоволення.

Також судом встановлено, що 16 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», як Постачальником та Львівським центром професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості, як Покупцем, укладено Договір № СК3-00551 (надалі Договір №СК3-00551), за умовами п. 1.1. якого Постачальник передати Покупцю у власність товар за кодом ДК 021:2099 «Нафта і дистиляти» (Бензин А-95 Євро5 (у талонах)), а Покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти і оплатити вартість Товару відповідно до умов цього Договору.

За умовами п. 1.2. Договору №СК3-00551 найменування, одиниця вимірювання, ціна і загальна кількість Товару, що підлягає поставці за цим Договором, визначаються Специфікацією (Додаток №1 до Договору), що є його невід`ємною частиною.

Пунктом 1.3. Договору №СК3-00551 визначено, що відпуск товару з АЗС Постачальника здійснюється за відпускними обліковими талонами (скретч-картками) на отримання фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на талоні (скретч-картці).

Право власності на Товар переходить до покупця з моменту підписання видаткової накладної Сторонами, і може бути реалізоване в будь-який момент на АЗС Постачальника за переліком, визначеним у Додатку №2 до Договору, що є його невід`ємною частиною (п. 1.5. Договору №СК3-00551).

Згідно з підписаною сторонами Специфікацією (Додаток №1 до Договору №СК3-00551) визначено асортимент товару (Бензин А-95 Євро5 у талонах), кількість товару 410 літрів, його ціну та загальну вартість в розмірі 22 345,00 грн, а відповідно до Додатку №2 до Договору сторонами визначено перелік АЗС, на яких здійснюється поставка товарів в кількості 27 станцій.

Постачальник гарантує, що Товар, який є предметом Договору, належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та/або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України (п. 1.4. Договору №СК3-00551).

Відповідно до п. 1.6. Договору №СК3-00551 товар вважається переданим Постачальником і прийнятий Покупцем по кількості і якості з моменту фактичного отримання Товару згідно умов Договору.

Пунктом 5.1. Договору №СК3-00551 визначено, що право власності на товар переходить до Покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної на товар.

Термін дії талону (скретч-картки) на товар понад 1 рік від дати видаткової накладної. Покупець зобов`язаний фактично отримати товар в межах терміну дії талону (скретч-картки) на товар.

Товар видається Покупцю лише на підставі та в обмін на талони (скретч-картки) на товар, видані Постачальником Покупцеві на умовах, передбачених даним Договором.

Ризик випадкового знищення (псування) Товару на момент його фактичного отримання Покупцем, а також витрати на його транспортування у будь-якому випадку несе Постачальник (п. 5.3. Договору №СК3-00551).

Вартість товару та порядок розрахунків визначено сторонами у розділі 3 Договору №СК3-00551 за умовами п.п. 3.1., 3.2. якого загальна вартість товару становить 22 345,00 грн (з ПДВ); ціна за 1 літр товару згідно Специфікації №1.

Оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п. 3.4. Договору №СК3-00551).

Відповідно до п. 4.1. Договору №543 Покупець зобов`язується здійснити післяплату у розмірі 100% вартості товару (п. 3.1. Договору) на підставі отриманих рахунків упродовж 10-ти робочих днів з дня підписання сторонами належним чином оформлених документів (видаткових накладних).

Згідно з п. 10.1. Договору №СК3-00551 він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024, а в частині зобов`язань фінансового характеру до їх повного виконання.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного Договору №СК3-00551 Постачальником, згідно з видатковою накладною №0003/0001084 від 16.07.2024, Специфікації №0003/0001084-С до означеної видаткової накладної передано, а Покупцем прийнято зазначений в накладній товар (бензин А-95 у формі скретч-карток на його відпуск на АЗС номіналом 10 літрів у кількості 1 талон та номіналом 20 літрів у кількості 20 одиниць, загальним обсягом 410 літрів) на суму 22 345,00 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями зазначеної видаткової накладної, Специфікації до неї та не заперечено відповідачем у справі.

Наданою суду платіжною інструкцією №571 від 18.07.2024 підтверджується оплата Покупцем отриманого від Постачальника за Договором №СК3-00551 товару в сумі 22 345,00 грн.

За твердженням позивача, відповідачем не в повній мірі виконано зобов`язання з передачі отриманого за Договором № СК3-00551 від 16.07.2024 товару (бензину А-95) за отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС в межах строку дії скретч-карток, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового отримання Львівським центром професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості товару відповідно до отриманих від ТОВ «Волинь НП» скретч-карток обсягом 250 літрів на суму 13 625,00 грн, станом на 19.05.2025 (дата оформлення позовної заяви) у Постачальника виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару (160 літрів бензину А-95 відповідно до наданих суду копій скретч-карток) на суму 8720,00 грн, стягнення якої разом з нарахованими пенею, штрафом, відсотками річними та втратами від інфляції і є предметом судового розгляду у цій справі.

Надіслана 28.02.2025 та (повторно) 04.03.2025 на адресу відповідача претензія від 28.02.2025 за №09.01-63/25 (фіскальні чеки від 28.02.2025, 04.03.2025, описи вкладення в цінний лист та поштові накладні за трек-номерами 760,778,049) з вимогою у місячний термін в добровільному порядку передати товар або у разі неможливості його передання повернути сплачені позивачем за нього кошти в розмірі 8720,00 грн залишена ТОВ «Волинь НП» без відповіді та задоволення.

Окрім того, судом встановлено, що 23 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», як Постачальником та Львівським центром професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості, як Покупцем, укладено Договір поставки № СК3-00560 (надалі Договір №СК3-00560), за умовами п.п. 1.1.-1.5. якого Постачальник приймає на себе зобов`язання передати Покупцю у власність товар дизпаливо у кількості літрів згідно накладних на товар, а Покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти і оплатити Товар. Відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 року.

За умовами п. 2.1. Договору №СК3-00560 товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем по кількості і якості з моменту фактичного отримання товару згідно умов договору.

Пунктами 3.1., 3.2. Договору №СК3-00560 визначено, що ціна 1 літра товару згідно Специфікації №1. Загальна сума договору 10 485,00 грн (з ПДВ).

Строк поставки товарів до закінчення терміну дії довірчого документу (скретч-картки). Передача Покупцю товару за цим Договором здійснюється на АЗС Постачальника шляхом заправки автомобіля Покупця при пред`явленні довіреними особами Покупця скретч-картки (п.п. 5.1., 5.2.1. Договору №СК3-00560).

Згідно з підписаною сторонами Специфікацією (Додаток №1 до Договору №СК3-00560) визначено асортимент товару (Дизпаливо), кількість товару 205 літрів, його ціну та загальну вартість в розмірі 10 485,00 грн.

Оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на вказані в рахунку-фактурі реквізити Постачальника (п. 4.2. Договору №СК3-00560).

Положеннями п. 4.1. Договору №СК3-00560 визначено умови оплати в день виписки рахунку-фактури та накладної на товар. Ціна одного літра товару вказується у рахунку-фактурі та накладній і дійсна протягом дня їх виписки.

Згідно з п.п. 10.1., 10.2. Договору №СК3-00560 він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення їх печатками і діє до 31.12.2024, а в частині зобов`язань фінансового характеру до їх повного виконання.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного Договору №СК3-00560 Постачальником, згідно з видатковою накладною №0003/0001118 від 24.07.2024, Специфікації №0003/0001118-С до означеної видаткової накладної передано, а Покупцем прийнято зазначений в накладній товар (дизельне паливо у формі скретч-карток на його відпуск на АЗС номіналом 10 літрів у кількості 1 талон, номіналом 15 літрів у кількості 1 талон та номіналом 20 літрів у кількості 9 одиниць, загальним обсягом 205 літрів) на суму 10 485,00 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями зазначеної видаткової накладної, Специфікації до неї та не заперечено відповідачем у справі.

Наданою суду платіжною інструкцією №579 від 24.07.2024 підтверджується оплата Покупцем отриманого від Постачальника за Договором №СК3-00560 товару в сумі 10 485,00 грн.

За твердженням позивача, відповідачем не в повній мірі виконано зобов`язання з передачі отриманого за Договором поставки № СК3-00560 від 23.07.2024 товару (дизельного паливо) за отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС в межах строку дії скретч-карток, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового отримання Львівським центром професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості товару відповідно до отриманих від ТОВ «Волинь НП» скретч-карток обсягом 20 літрів на суму 1023,00 грн, станом на 19.05.2025 (дата оформлення позовної заяви) у Постачальника виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару (185 літрів дизельного палива відповідно до наданих суду копій скретч-карток) на суму 9462,00 грн, стягнення якої разом з нарахованими пенею, штрафом, відсотками річними та втратами від інфляції і є предметом судового розгляду у цій справі.

Надіслана 05.03.2025 на адресу відповідача претензія від 05.03.2025 за №09.01-67/25 (фіскальні чеки від 05.03.2025, описи вкладення в цінний лист та поштові накладні за трек-номерами 219,243, 227) з вимогою у місячний термін в добровільному порядку передати товар або у разі неможливості його передання повернути сплачені позивачем за нього кошти в розмірі 9462,00 грн залишена ТОВ «Волинь НП» без відповіді та задоволення.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним правочином з елементами договорів поставки та зберігання.

В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальними положеннями про купівлю-продаж визначено обов`язок Продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 ЦК України).

За встановленими у справі обставинами відповідачем, як Постачальником за Договорами №543 та №СК3-00551 передано, а позивачем, як Покупцем прийнято визначений умовами Договору товар (дизельне паливо та бензин А-95 в кількості 600 літрів та 410 літрів відповідно) в асортименті, кількості та за ціною, що визначені у п.п. 1.1., 1.2., 3.1. даних Договорів, Специфікацій (Додатків №1) до Договорів №543 та №СК3-00551 на загальну суму 53 545,00 грн.

Наведена обставина підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними №0004/0001403 від 27.06.2024, №0003/0001084 від 16.07.2024 Специфікаціями до означених видаткових накладних, а відтак, в силу приписів п.п. 1.5., 5.1. Договорів №543 та №СК3-00551 з моменту підписання сторонами таких видаткових накладних право власності на товар (дизельне паливо та бензин А-95 в кількості 600 літрів та 410 літрів відповідно) перейшло від Постачальника (відповідача) до Покупця (позивача), яким, в свою чергу, відповідно до платіжних інструкцій №511 від 27.06.2024, №571 від 18.07.2024 здійснено повну оплату вартості отриманого від Постачальника за Договором товару в загальній сумі 53 545,00 грн.

Таким чином, суд констатує, що зобов`язання між сторонами Договору в частині обов`язку відповідача, як Постачальника передати у власність позивача, як Замовника визначений Договором товар припинилося відповідно до ст. 599 ЦК України його виконанням, проведеним належним чином, відповідно до умов укладеного сторонами Договору, а відтак, невідповідними є аргументи позивача про стягнення спірної у цій справі суми як попередньої оплати за пальне.

Позатим, згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) викладено правову позицію щодо застосування принципу «суд знає закон» згідно з якою зазначено, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у зазначених вище судових рішеннях зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 667 ЦК України якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення.

Таким чином, з урахуванням положень п.п. 1.5., 5.1. Договорів №543 та №СК3-00551 з моменту отримання Покупцем товару у власність від Постачальника (який пов`язується з підписанням видаткових накладних та отримання скретч-карток на відпуск товару з визначених в Додатку №2 до Договору АЗС) зобов`язання між сторонами трансформувалися у правовідносини зі зберігання товару, який вважається переданим на зберігання Постачальнику з моменту підписання видаткової накладної.

З урахуванням наведеного, до застосування у спірних правовідносинах підлягають приписи Глави 66 ЦК України, якими врегульовано правовідносини зі зберігання майна та правові наслідки неповернення майна зі зберігання поклажодавцю.

Як визначено у ч. 3 ст. 294 ГК України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. При цьому, в силу ч.1 такої статті, товарним складом визнається організація, що здійснює зберігання товарів та надає пов`язані із зберіганням послуги на засадах підприємницької діяльності.

В силу ч. 4 ст. 294 ГК України до регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Частиною 2 цієї статті визначено, що якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення

Поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання (ст. 948 ЦК України); зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч. 1 ст.942 ЦК України).

Частиною 1 статті 949 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ч. 1 ст. 953 ЦК України).

За змістом приписів п. 1 ч. 1 ст. 951 ЦК України у разі втрати (нестачі) речі завдані поклажодавцеві збитки відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості.

Суд враховує, що для відшкодування збитків підлягають доведенню такі елементи:

1. Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку дію/бездіяльність, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

2. Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

3. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

4. Вина особи, що завдала шкоду. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому, визначальним для вирішення спору у справі, що розглядається, є встановлення всієї сукупності елементів складу цивільного правопорушення.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, при цьому зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін ).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач на виконання умов укладених між сторонами Договорів №543 та №СК3-00551 та відповідно до видаткових накладних №0004/0001403 від 27.06.2024, №0003/0001084 від 16.07.2024 Специфікаціями до означених видаткових накладних отримав на зберігання товар (бензин А-95 та дизельне паливо) на загальну суму 53 545,00 грн, доказів повного повернення якого зі зберігання та/або наявності у ТОВ «Волинь НП» належного позивачу товару (160 літрів бензину А-95 та 260 літрів дизельного палива) на час розгляду справи, суду не надано, а відтак, слід дійти висновку про порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення зі зберігання позивачу у встановленому в законі та визначеному у Договорах №543 та №СК3-00551 порядку (на підставі та в обмін на облікові картки-талони, видані відповідачем позивачу, які є товарно-розпорядчим документом на товар) належного Львівському центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості майна, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового отримання позивачем товару на підставі отриманих від ТОВ «Волинь НП» скретч-карток на суму 31 305,00 грн, - на час розгляду справи розмір збитків позивача, завданих втратою переданого на зберігання відповідачу майна (п. 1 ч. 1 ст. 951 ЦК України) становить 22 240,00 грн.

За таких обставин, розмір завданих відповідачем позивачу збитків становить 22 240,00 грн, який відповідачем не спростовано, як і не надано доказів наявності у ТОВ «Волинь НП» належних позивачу бензину та дизельного палива на зберіганні на час розгляду справи в суді та/або інших обставин, що об`єктивно б унеможливлювали своєчасне виконання обов`язку Постачальника повернути позивачу зі зберігання товар на підставі виданих скретч-карток, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача заявленої до стягнення суми як збитків підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Оцінюючи заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача попередньої оплати за Договором №СК3-00560, суд враховує, що він містить відмінні від Договорів №543 та №СК3-00551 умови щодо набуття Покупцем права власності на товар, який пов`язується саме з безпосережнім його отриманням на АЗС, у зв`язку з чим, до застосування у цій частині підлягають приписи ст. 693 ЦК України.

Так відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Відповідачем у справі не надав суду жодного доказу фактичної поставки оплаченого позивачем відповідно до платіжної інструкції №579 від 24.07.2024 товару за Договором №СК3-00560 в повному обсязі (250 літрів дизельного палива), у зв`язку з чим до задоволення як правомірно заявлені підлягають вимоги про стягнення з ТОВ «Волинь НП» 9462,00 грн попередньої оплати за Договором №СК3-00560.

Суд, при цьому, також враховує, що загальний розмір пред`явленої до стягнення позивачем суми становить 31 720,00 грн, що не відповідає сумі збитків/заборгованості за трьома договорами №543 та №СК3-00551, №СК3-00560, яка становить 31 702,00 грн, а відтак, у задоволенні вимог про стягнення зайво нарахованих 18,00 грн заборгованості належить відмовити.

Щодо вимог про стягнення пені та штрафу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За несвоєчасне виконання зобов`язань з передачі товару за Договорами №543 та №СК3-00551 позивачем нараховано відповідачу в порядку ч. 2 ст. 231 ГК України за період з 19.02.2025 по 16.05.2025 пеню в розмірі 1934,88 грн, а за несвоєчасне виконання зобов`язань з передачі товару за Договором №СК3-00560 в порядку ч. 2 ст. 231 ГК України штраф в розмірі 529,26 грн та відповідно до положень п. 7.3. Договору №СК3-00560 за період з 19.02.2025 по 16.05.2025 пеню на суму 690,86 грн.

Оцінюючи заявлені позивачем з посиланням на приписи ч. 2 ст. 231 ГК України вимоги про стягнення 1934,88 грн пені за Договорами №543 та №СК3-00551 та 529,26 грн штрафу за Договором №СК3-00560 суд враховує, що відповідне право нарахування пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення та штрафу в розмірі семи відсотків вказаної вартості за прострочення понад тридцять днів відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України може бути реалізоване у випадку доведення однієї з наступних обставин:

- порушення господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- порушення пов`язане з виконанням державного контракту;

- виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

В той же час, позивачем до позовних матеріалів не долучено доказів існування будь-якої з наведених обставин, а сам по собі статус позивача як державної установи за відсутності доведення належності Центру до державного сектора економіки та/або наявності у спірних правовідносинах саме державного контракту, та/або фінансування зобов`язання за укладеними між сторонами за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, - не дає підстав для застосування у спірних правовідносинах права нараховувати визначені у ч. 2 ст. 231 ГК України пеню та штраф, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1934,88 грн пені за Договорами №543 та №СК3-00551 та 529,26 грн штрафу за Договором №СК3-00560 належить відмовити.

Визначаючись з підставністю заявлених вимог про стягнення пені в розмірі 690,86 грн відповідно до положень п. 7.3. Договору №СК3-00560, яка нарахована за період з 19.02.2025 по 16.05.2025, суд враховує наступне.

Згідно з п. 7.3. Договору №СК3-00560 за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язань за кожен день прострочення.

Вказаний пункт Угоди узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» згідно з якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з поданим суду розрахунком, за неналежне виконання договірних умов позивачем за період з 19.02.2025 по 16.05.2025 нараховано відповідачу 690,86 грн, виходячи з розміру невиконаного Постачальником зобов`язання з передачі товару на суму 9462,00 грн.

Оцінюючи наданий позивачем розрахунок, суд вважає невідповідним нарахування пені, починаючи з 19.02.2025, позаяк матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що саме 19.02.2025 є датою порушення відповідачем зобов`язання, а долучені до позову фотографії АЗС вказану обставину підтвердити неспроможні, позаяк не містять відомостей ні про місцезнаходження таких АЗС, ні про дату зйомки.

При цьому, як уже зазначалося вище, частиною 2 ст. 693 ЦК України визначено право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати в разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За встановленими у справі обставинами позивач скористався правом вимагати повернення суми попередньої оплати за Договором №СК3-00560, надіславши 05.03.2025 на адресу відповідача претензію від 05.03.2025 за №09.01-67/25 та встановивши у ній для відповідача місячний термін повернення, у зв`язку з чим з урахуванням наведених вище приписів цивільного законодавства, які регулюють строк виконання зобов`язання, за позицією суду правомірним є період нарахування пені за Договором №СК3-00560 з 06.04.2025 по 16.05.2025 виходячи з розміру невиконаного Постачальником зобов`язання з передачі товару на суму 9462,00 грн.

Таким чином, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені в означений період в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 329,48 грн, а позов в цій частині таким, що підлягає до задоволення судом.

В частині вимог про стягнення 361,38 грн пені суд відмовляє, позаяк пеня в цій частині нарахована за невідповідний період без доведення позивачем факту прострочення виконання зобов`язань у ньому.

Щодо 3 % річних та втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, за неналежне виконання Договорів відповідачу за період з 19.02.2025 по 16.05.2025 нараховано 3% річних в розмірі 226,82 грн та інфляційні втрати на суму 475,80 грн.

Здійснивши перевірку поданих позивачем розрахунків, суд, послуговуючись тими ж критеріями щодо визначення строку виконання зобов`язання, які наведені вище в обґрунтування відхилення позову в частині пені за Договором №СК3-00560, вважає підставним нарахування 3% річних та втрат від інфляції за Договором №543 за період з 26.03.2025 по 16.05.2025 (претензія від 25.02.2025), за Договором №СК3-00551 за період з 05.04.2025 по 16.05.2025 (претензія від 04.03.2025) та за Договором №СК3-00560 за період з 06.04.2025 по 16.05.2025 (претензія від 05.03.2025)

З урахуванням наведеного, здійснивши власні арифметичні розрахунки заявлених вимог у цій частині по кожному договору окремо, суд вважає правомірними, документально підтвердженими та обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 119,77 грн 3% річних.

В частині вимог про стягнення 107,05 грн - 3% річних суд відмовляє, позаяк відсотки у цій частині нараховані за невідповідний період без доведення позивачем факту прострочення виконання зобов`язань у ньому.

В той же час, здійснивши власний арифметичний розрахунок заявлених вимог в частині нарахованих втрат від інфляції в означений період, судом встановлено, що розмір інфляційних за означений позивачем період є більшим та становить 636,92 грн.

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог при ухваленні рішення, а відтак підлягають до задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції в сумі 475,80 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (89421, с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області, вул. Молодіжна, буд. 9, ) на користь Львівського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості (79060, м. Львів, вул. Княгині Ольги, буд. 122, ) 22 240,00 грн (двадцять дві тисячі двісті сорок гривень 00 копійок) збитків, 9462,00 грн (дев`ять тисяч чотириста шістдесят дві гривні 00 копійок) попередньої оплати, 329,48 грн (триста двадцять дев`ять гривень 48 копійок) пені, 119,77 грн (сто дев`ятнадцять гривень 77 копійок) 3% річних, 475,80 грн (чотириста сімдесят п`ять гривень 80 копійок) інфляційних нарахувань та 2221,50 грн (дві тисячі двісті двадцять одну гривню 50 копійок) в повернення сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 24 липня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.