СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року м. Харків Справа №917/1263/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» (вх.№1229П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 року у справі №917/1263/24,

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», вул. Єжи Гедройця, 5, м.Київ, 03150 в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», вул. Євгена Котляра, 7, м.Харків, 61052,

до Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство», площа Павлеківська, 24, м.Полтава, Полтавська область, 36014,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до суду з позовом в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» про стягнення 148112,20 грн - заборгованості за договором оренди індивідуального майна №4/НКМ-П-2012, 24793,20 грн - пені, 1912,54 грн - 3% річних, 4174,51 грн - інфляційних, 14811,22 грн - 10% штрафу.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 року у справі №917/1263/24 (повний текст складено 19.05.2025 року з урахуванням ухвали суду від 26.05.2025 року, суддя Погрібна С.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» (площа Павлеківська, 24, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03150, ) в особі регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Євгена Котляра, 7, м. Харків, 61052, ) 148112,20 грн орендної плати, 12396,60 грн пені, 1912,54 грн 3% річних, 4174,51 грн інфляційних, 7405,61 грн 10% штрафу та 3028,00 грн витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що договір є припиненим, а він не є користувачем орендованого майна. Звертає увагу, що будь-які рахунки на його адресу не направлялись та з його боку було вчинено всі необхідні дії направлені на повернення майна з оренди. При цьому саме позивач є тією особою, яка не прийняла об`єкт з оренди і не підписала відповідний акт.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» на рішення Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 року у справі №917/1263/24; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 20 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк протягом якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. При цьому, судом роз`яснено про можливість надання та звернення до суду засобами електронного зв`язку і порядок такого звернення. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/1263/24.

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була направлена сторонам у справі через підсистему електронний суд до кабінету користувача і доставлена їм 29.05.2025 року.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про відкриття апеляційного провадження у даній справі і її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

09.06.2025 року матеріали справи №917/1263/24 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№7078 від 05.06.2025 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач наполягає на тому, що законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. Наразі відповідний акт не підписано і не усунуто тих недоліків, що зумовили неможливість підписання акту.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

18.05.2012 року між Державним підприємством «Південна залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Полтавське хлібоприймальне підприємство» (орендар, відповідач у справі) укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №4/НКМ-П-2012 (договір).

Відповідно до додаткового договору від 04.12.2015 року сторони договору встановили, що орендодавцем майна визначеного договором є ПАТ «Укрзалізниця» (орендодавець, позивач у справі).

Згідно п. 1.1 договору оренди орендарем прийнято в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину 6-ї під`їзної колії станції Галещица довжиною 65,0 п.м. колії, яка розташована за адресою: Полтавська обл., Козельщинський р-н, смт. Галещина, станція Галещина (майно).

У відповідності до п. 3.1., п. 3.3. договору оренди, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання орендної плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди квітень 2012 року - 1245 грн 56 коп. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Відповідно до п. 3.6. договору орендна плата перераховується щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним, за який здійснюється платіж.

На виконання п. 10.3. договору оренди 17.04.2018 року між орендодавцем та орендарем був укладений додатковий договір від 04.12.2015 року, згідно з яким сторони дійшли згоди, що відповідно до п. 3.2. договору оренди орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним. Надалі у додатковому договорі №10 від 17.04.2018 року сторони дійшли згоди про викладення п. 3.6. договору оренди тотожного змісту.

Згідно з п. 10.1. договір оренди набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення тексту договору печатками сторін. Договір укладено строком на один рік - з 18 травня 2012 року по 18 травня 2013 року.

Згідно з п. 10.4. договору оренди у разі відсутності заяви однієї зі сторін про його припинення або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Так, між позивачем та відповідачем було укладено:

1) додаткову угоду №1 від 20.05.2013, якою було продовжено строк дії договору з 19 травня 2013 року по 19 травня 2014 року;

2) додаткову угоду №2 від 20.05.2014, якою було продовжено строк дії договору з 20 травня 2014 року по 20 травня 2015 року;

3) додаткову угоду №3 від 18.05.2015, якою було продовжено строк дії договору з 20 травня 2015 року по 20 травня 2016 року;

4) додатковий договір №1 від 30.03.2016, яким було продовжено строк дії договору з 20 травня 2016 року по 30 червня 2016 року;

5) додатковий договір №2 від 30.07.2016, яким було продовжено строк дії договору з 01 липня 2016 року по 31 липня 2016 року;

6) додатковий договір №3 від 25.08.2016, яким було продовжено строк дії договору з 01 серпня 2016 року по 31 жовтня 2016 року;

7) додатковий договір №4 від 17.11.2016, яким було продовжено строк дії договору з 01 листопада 2016 року по 31 березня 2017 року;

8) додатковий договір №5 від 13.04.2017, яким було продовжено строк дії договору з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року;

9) додатковий договір №6 від 31.08.2017, яким було продовжено строк дії Договору з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року;

10) додатковий договір №7 від 06.09.2017, яким було продовжено строк дії договору з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2017 року;

11) додатковий договір №8 від 30.11.2017, яким було продовжено строк дії договору з 01 листопада 2017 року по 31 грудня 2017 року;

12) додатковий договір №9 від 02.01.2018, яким було продовжено строк дії договору з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року;

13) додатковий договір №10 від 17.04.2018, яким було продовжено строк дії договору з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року (а.с. 35-52 том 1).

Листом з вих.№40165 від 08.08.2022 року орендар звернувся до орендодавця з пропозицією розглянути питання про припинення дії договору оренди з 31.08.2022 року.

При цьому, орендар повідомив, що з 01.09.2022 року не матиме можливості сплачувати орендну плату. Окрім того, вказував, що на сьогодні майно елеватору вибуло з власності орендаря і фактичним користувачем колії є новий власник комплексу - ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина» (), що підтверджується даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2020 року зазначено, що на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 20 право власності у ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина» виникло на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 84, виданого 09.04.2020 року, коли була проведена і державна реєстрація майна.

Позивач вказує, що відповідно до п. 5.3. договору обов`язком орендаря є письмове повідомлення орендодавця не пізніше ніж за 30 діб про свій намір щодо припинення договору. Разом з тим такий строк було порушено, тобто не дотримано порядку. При цьому сам орендар користувався орендованим майном і сплачував орендну плату до серпня 2022 року, коли майно елеватору вже як 2 роки було у власності ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина».

Умовами п.п. 10.12., 10.13. договору встановлено, що у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу - виробничому підрозділу «Кременчуцька дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» за актом приймання-передачі. Акт приймання-передачі обов`язково узгоджує балансоутримувач. Майно вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

Відповідно до п. 3.11 у разі припинення договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно.

Згідно з п. п. 5.5., 5.12. договору у разі припинення договору орендар має повернути орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду.

Так, листом від 02.09.2022 року вих.№ПЧ-12-01-06-108 виробничий підрозділ «Кременчуцька дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» повідомив, що орендарю необхідно привести орендоване майно в належний стан, після чого орендодавець підпише акт приймання-передавання майна.

17.10.2022 року АТ «Укрзалізниця» отримало у відповідь від орендаря лист від 29.09.2022 року, в якому вказав, що майно має належний стан, що фактичним користувачем колії є новий власник комплексу - ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина» (), і що він припиняє проводити оплату за оренду майна.

Згідно з п. 3.7. договору орендодавець у разі невиконання орендарем обов`язку зі своєчасного перерахунку орендної плати має право вимагати від орендаря сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

18.10.2023 року АТ «Укрзалізниця» направило до Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» претензію №НЮ-06-08/5 на суму 105729 грн 72 коп., яка складалася із заборгованості зі сплати орендної плати за період вересень 2022 року по вересень 2023 року у сумі 82014 грн 86 коп. та 23714 грн 86 коп. штрафних санкцій.

29.11.2023 року орендар направив орендодавцю відповідь на претензію №НЮ-06-08/5 з вих.№76716 від 29.11.2023 року, де не погодився з нею та зазначив, що не може виконати вимоги з демонтажу майна, власником якого є вже ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина». Він вважає, що договір припинив свою дію 31.03.2019 року відповідно до додаткового договору №10 від 17.04.2018 року.

Не зважаючи на зазначене, орендар продовжував користуватися майном і сплачував орендну плату до серпня 2022. На момент направлення пропозиції про припинення договору у серпні 2022 року він був обізнаний про те, що з 2020 року новим власником майна елеватору є ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина», що майно не є у такому стані, яким було на момент передачі в оренду, а момент припинення договору і нарахування орендної плати прямо залежить від моменту підписання акту приймання-передавання майна.

Відповідно до п. 3.11. договору закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції.

Орендар всупереч положенням п. п. 5.4., 10.12., 10.13. договору не виконує свого обов`язку з приведення орендованого майна в належний стан, що заважає підписанню з боку орендодавця акту приймання-передавання майна, а також не виконує обов`язку зі своєчасної сплати орендної плати з вересня 2022 року по теперішній час.

Так, загальна заборгованість з орендної плати станом на 22.07.2024 року на підставі виставлених рахунків (копії наявні в матеріалах справи) складає 148112,20 грн (в т.ч. ПДВ - 24685,38 грн), що стало приводом для звернення до суду з позовом у даній справі.

Крім того, на підставі пунктів 3.7, 3.8 договору оренди та статті 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 24793,20 грн пені, 1912,54 грн 3% річних, 4174,51 грн інфляційних, 14811,22 грн 10% штрафу.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно із частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Частиною 3 статті 759 Цивільного кодексу України особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно з частиною 1 статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму.

За змістом статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, 18.05.2012 року між Державним підприємством «Південна залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Полтавське хлібоприймальне підприємство» укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №4/НКМ-П-2012, який було продовжено додатковими угодами та договорами до 31.03.2019 року.

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендарем прийнято в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину 6-ї під`їзної колії станції Галещица довжиною 65,0 п.м. колії, яка розташована за адресою: Полтавська обл., Козельщинський р-н, смт. Галещина, станція Галещина (майно).

Умовами п.п. 10.12., 10.13. договору оренди від 18.05.2012 року (з урахуванням додаткових угод) встановлено, що у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу - виробничому підрозділу «Кременчуцька дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» за актом приймання-передачі.

Акт приймання-передачі обов`язково узгоджує балансоутримувач. Майно вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

Згідно з п. п. 5.5., 5.12. договору у разі припинення договору орендар має повернути орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду.

З листа від 02.09.2022 року з вих.№ПЧ-12-01-06-108 вбачається, що виробничий підрозділ «Кременчуцька дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» повідомив, що орендарю необхідно привести орендоване майно в належний стан, після чого орендодавець (балансоутримович) підпише акт приймання-передавання майна.

Крім того, у листі виробничого підрозділу «Кременчуцька дистанція колії регіональної філії» «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 24.10.2022 року №ПЧ-12-01-04/412, на який посилається відповідач у відзиві, було чітко вказано, що потрібно зробити орендарю для приведення майна в належний стан: демонтувати ваги, на місці вагів змонтувати та вложити рейко-шпальну решітку та щебеневий баласт.

Власником цих вагів на момент їх встановлення під час дії договору був відповідач. договір був укладений з відповідачем. Саме через виникнення у орендаря виробничої необхідності ці ваги були встановлені та прийняті в експлуатацію орендодавцем, та всупереч із положеннями п. п. 5.4., 10.12., 10.13. договору орендар не виконує свого обов`язку з приведення орендованого майна в належний стан, що заважає підписанню з боку орендодавця акту приймання-передавання майна.

Відповідно до п. 3.11 у разі припинення договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно.

При укладенні договору оренди №4/НКМ-П-2012 18.05.2012 року сторони керувались вимогами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року №2269-ХІІ.

Закон втратив чинність з 27.12.2019 року з дня введення в дію Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 року №157-ІХ.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №157-ІХ від 03.10.2019 року передбачено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Як вже було зазначено, відповідно до п. 3.11 у разі припинення договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно.

Після передачі відповідачем права власності на об`єкт майна ТОВ «Сібкор Елеваторна компанія Галещина» у 2020 році, відповідач користувався орендованим майном та сплачував орендну плату до серпня 2022 року, що підтверджується матеріалами справи.

Матеріали справи не містять підписаного акту приймання-передачі окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності відповідно до договору оренди №4/НКМ-П-2012 від 18.05.2012 року, а відтак позивач має право вимагати від відповідача виконання умов договору щодо орендної плати до дня повернення майна.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Враховуючи умови договору оренди та додаткових угод і договорів, вимога позивача про стягнення 148112,20 грн заборгованості з орендної плати станом на 22.07.2024 року на підставі виставлених рахунків (копії наявні в матеріалах справи), підтверджена належними та допустимими доказами, а тому правомірно задоволена судом першої інстанції.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. Наразі відповідний акт не підписано і не усунуто тих недоліків, що зумовили неможливість підписання акту.

Слід відзначити, що обов`язок по сплаті орендних платежів пов`язується не з виставленими рахунками, а саме з договором і обставиною не повернення майна з оренди.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 1912,54 грн та інфляційних втрат у розмірі 4174,51 грн.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Суд першої інстанції, перевіривши нарахування 3% річних та інфляційних втрат встановив, що вони здійснені методологічно та арифметично правильно, нарахування відповідають положенням законодавства, встановленим обставинам справи. Таким чином місцевий господарський суд дійшов вірного висновку з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції про обґрунтованість і доведеність позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі у розмірі 1912,54 грн та інфляційних втрат у розмірі 4174,51 грн.

Як вже зазначалось, правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі №910/12876/19 викладено правову позицію, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України та не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

У пунктах 3.7 та 3.8 договору оренди визначено, що орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується балансоутримувачу з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф в розмірі 10% від суми заборгованості.

Позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення 24793,20 грн пені та 14811,22 грн 10% штрафу.

Судом першої інстанції перевірено правомірність та правильність здійсненого розрахунку пені та штрафу і встановлено, що нарахування відповідають погодженим умовам договору, положенням законодавства, встановленим обставинам справи, розрахунок з огляду на прострочення сплати основної заборгованості виконано арифметично вірно, з урахуванням чого, позовна вимога про стягнення пені у розмірі 24793,20 грн та штрафу у розмірі 14811,22 грн є обґрунтованою.

Враховуючи певні дискреційні повноваження, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про зменшення заявлених до стягнення пені та штрафу на 50%.

Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, про те, господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 04.02.2020 року у справі №918/116/19, від 29.09.2020 року у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 року у справі №914/1888/19, від 26.01.2021 року у справі №916/880/20, від 23.01.2021 року у справі №921/580/19, від 26.01.2021року у справі №916/880/20.

Правовий аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду. Відповідний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 04.05.2018 року у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі №908/868/18, від 03.06.2019 року у справі №914/1517/18.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення. Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові від 19.01.2024 року у справі №911/2269/22, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Пеня та штраф не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні їх розміру кредитор не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог щодо стягнення боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені. Необхідним є також дотримання того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції.

Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов?язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 зазначила, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Верховний Суд у постанові від 16.02.2022 року у справі №914/1954/20 звернув увагу, що суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки у певному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання надмірного стягнення з боржника коштів (висновок Верховного Суду у постанові від 14.07.2021 року у справі №916/878/20).

Однак у даному разі матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок порушення строків виконання зобов`язань з своєчасної оплати відповідачем було заподіяно позивачу збитків, розмір яких перевищує або дорівнює заявленому розміру штрафу. При цьому матеріали справи свідчать, що у випадку зменшення розміру заявлених до стягнення штрафу та пені позивач не несе негативного наслідку в своєму фінансовому стані, протилежного останнім не доводиться.

З огляду на викладене, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості суд, в тому числі і з власної ініціативи може зменшити розмір неустойки до її розумного та справедливого розміру (правова позиція Верховного Суду у постанові від 30.03.2021 року у справі №902/538/18).

Зазначене свідчитиме про дотримання справедливого балансу інтересів сторін, не призведе до порушення засад розумності, справедливості та добросовісності, не стане для відповідача надмірним та несправедливим фінансовим тягарем. Відтак, необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру штрафу та пені у даному разі не може свідчити про нівелювання мети існування наведеної штрафної санкції як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що з урахуванням важливості та необхідності дотримання балансу інтересів сторін у даному конкретному випадку, виходячи з міркувань розумності та справедливості, беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, характер господарської діяльності, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, справедливим і розумним у контексті обставин даної справи буде зменшення розміру заявлених до стягнення штрафу та пені до 50% від суми, визначеної позивачем та про задоволення позовних вимог частково і стягнення з відповідача на користь позивача 12396,60 грн пені та 7405,61 грн штрафу.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних і допустимих доказів у розрізі доктрини вірогідності на підтвердження своєї позиції по справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 року у справі №917/1263/24 має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Полтавське хлібоприймальне підприємство» залишити без задоволення

Рішення Господарського суду Полтавської області від 29.04.2025 року у справі №917/1263/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук