РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2025Справа № 910/7928/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" просп. Берестейський, 14, м. Київ,01135 в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) вул. Дунайська, 188, м. Рені, Ізмаїльський район, Одеська область, 68803

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІГАС" вул. Митрополита Василя Липківського, 45, оф 814, м. Київ,03035

про стягнення 102 383,80 грн.

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІГАС" про стягнення 102 383,80 грн., а саме 78 829,88 грн. основного боргу, 18 580,44 грн. пені, 1780,74 грн. процентів річних, 3192,74 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 77-П-РЕФ-23 про допуск до об`єктів портової інфраструктури від 10.04.2023 в частині своєчасної оплати послуг з користування об`єктом (-ами) портової інфраструктури, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через систему "Електронний суд" 22.07.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 12.07.2024 надійшла заява б/н від 22.07.2024 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7928/24 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд дійшов висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до ряду статей ГПК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Наразі, судом згідно бази даних "Діловодство спеціалізованого суду" встановлено відсутність у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «БІГАС» як на час відкриття провадження у справі № 910/7928/24, так і на час розгляду справи по суті зареєстрованого електронного кабінету.

При цьому, оскільки всупереч наведеним приписам Кодексу відповідач не зареєстрував свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду від 24.07.2024 про відкриття провадження у справі № 910/7928/24 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 45, оф. 814, м. Київ, 03035.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Так, про відкриття провадження у справі №910/7928/24 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення 05.08.2024 поштового відправлення №681.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 24.07.2024, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "БІГАС" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзив на позовну заяву, письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час розгляду справи суду не надано.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Правові, економічні та організаційні основи діяльності в морських портах України визначає Закон України "Про морські порти" (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

У свою чергу морський порт - визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону).

Згідно п. 8 ч.1 ст. 1 Закону об`єкти портової інфраструктури - рухомі та нерухомі об`єкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі акваторія, гідротехнічні споруди, доки, буксири, криголами та інші судна портового флоту, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден, інформаційні системи, перевантажувальне обладнання, залізничні та автомобільні під`їзні шляхи, лінії зв`язку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інші засоби, обладнання, інженерні комунікації, розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, надання послуг, забезпечення державного нагляду (контролю) в морському порту.

Об`єкти портової інфраструктури загального користування - акваторія, залізничні та автомобільні під`їзні шляхи (до першого розгалуження за межами території порту), лінії зв`язку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інженерні комунікації, інші об`єкти, що забезпечують діяльність двох і більше суб`єктів господарювання у морському порту (п. 9 ч.1 ст. 1 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону у процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

Судом встановлено за матеріалами справи, що 10.04.2023 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) (далі - Адміністрація) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІГАС" (далі - Користувач) було укладено Договір № 77-П-РЕФ-23 про допуск до об`єктів портової інфраструктури (далі - Договір), предметом якого згідно п. 1.1. Договору є надання Користувачу послуг з користування об`єктом(ами) портової інфраструктури (далі - послуги), який(і) закріплений(і) за Адміністрацією та знаходиться(яться) на її балансі, з метою можливості забезпечення максимально ефективного виробничого процесу, та який(і) зазначений(і) в Додатку(ах), які є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 77-П-РЕФ-23 від 10.04.2023 (далі - Додаток № 1) Адміністрація надає послуги Користувачу з надання права експлуатації об`єктів інфраструктури Адміністрації, а саме автомобільних доріг (технологічних проїздів тощо) з метою можливості забезпечення Користувачу максимально ефективного виробничого процесу.

Розділами 1-12 Договору сторони узгодили предмет договору, ціну, умови розрахунків та термін оплати, права та обов`язки сторін, додаткові умови, антикорупційне застереження, відповідальність сторін, обставини непереборної сили, порядок вирішення спорів, строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до п. 9.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2023. Дія Договору вважається продовженою на наступний календарний рік, якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до останнього дня терміну дії Договору жодна із сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення Договору.

Вказаний Договір підписаний представниками позивача і відповідача та скріплений печатками сторін.

З урахуванням предмету та суб`єктного складу сторін договорів, які є основними ознаками договору та дають змогу кваліфікувати вид договору незалежно від того, яке найменування привласнили йому сторони судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором надання послуг, а відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

За приписами ч. 1 ст. 19 Закону у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, у тому числі порядок приймання з суден нафти, нафтовмісних вод, суднових стічних вод, сміття, експлуатаційних та вантажних відходів, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 20 Закону суб`єкти господарювання, що провадять господарську діяльність у морському порту, зобов`язані, зокрема, дотримуватися встановленого у морському порту порядку, здійснювати експлуатацію об`єктів інфраструктури морського порту відповідно до вимог безпеки, законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що визначені договором.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про морські порти" тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на інші послуги, крім визначених у частині першій цієї статті, є вільними та визначаються договором між суб`єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.

Згідно п. 1 Розділу V Положення про забезпечення пропускного та внутрішньооб`єктового режиму на території морського порту Рені, затвердженого Начальником Ренійської філії ДП АМПУ, пропуск осіб і транспортних засобів на територію морського порту Рені здійснюється через КПП, які обладнуються відповідно до вимог Порядку організації охорони морських та річкових портів, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27.03.2013 № 198, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.04.2013 за № 654/23186, в редакції від 01.12.2021 (далі - Положення).

Як визначено п. 4 Розділу V Положення, з метою підвищення ефективності заходів з контролю за перебуванням та переміщенням осіб та транспортних засобів на території об`єктів доступу, адміністрація Ренійського морського порту, оператори портових засобів, портові оператори та інші суб`єкти господарювання в морському порту, за погодженням з адміністрацією морського порту (за необхідності з ВПС та ДМС), встановлюють системи контролю доступу та/або пристрої з можливістю контролю доступу та сканування перепусток при вході/виході, в`їзді/ виїзді на (з) територію (її) суб`єкта господарювання.

Згідно п. 1 Розділу VI Положення, працівники ДП "АМПУ", установ і підприємств, які здійснюють свою діяльність на території морського порту, а також відвідувачі морського порту допускаються на його територію та перебувають на ній за визначеними в цьому Положенні документами, що надають право перебування на території морського порту.

Такими документами, згідно п. 2 Розділу VI Положення, зокрема, є перепустки встановленого зразка.

Відповідно до п. 4.1. Договору оформлення перепусток для доступу на режимну територію персоналу Користувача здійснюється Адміністрацією відповідно до вимог діючого в Ренійській філії Адміністрації Положення про забезпечення пропускного та внутрішнього об`єктового режиму та додаткову оплату у відповідності до затверджених і діючих у відповідній філії Адміністрації тарифами, на підставі паспорту та інших документів, що підтверджують трудові та/або цивільно-правові відносини з Користувачем.

Як визначено в п. 2.1. Договору вартість послуг, особливості порядку розрахунків визначено в Додатках, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Так, в Додатку № 1 до Договору сторони узгодили вартість послуг, що надаються відповідачу позивачем, а саме: користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (вантажний та спецтехніка): тимчасова (на 1 рік) - 2596,39 грн., тимчасова на період до 1 місяця - 348,77 грн., разова - грн./заїзд - 140, 14; користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (легковий): тимчасова (на 1 рік) - 397,24 грн., тимчасова на період до 1 місяця - 69,80 грн., разова (грн./заїзд) - 11,97 грн.

Також сторони узгодили, що нарахування плати за послуги здійснюється за вільними цінами (тарифами) Адміністрації, на балансі якої перебуває об`єкт (и) інфраструктури, що діють на момент надання відповідних послуг та які затверджені Адміністрацією.

У Додатку № 2 до Договору (далі - Додаток №2) сторони узгодили, що Адміністрація надає Користувачу право експлуатації об`єкту (ів) інфраструктури, а саме право на здійснення проходу або проїзду територією, яка закріплена за Адміністрацією на праві господарчого відання та знаходиться на її балансі, з метою можливості забезпечення максимально ефективного виробничого процесу (п. 1 Додатку №2).

Вартість послуг, що надаються Адміністрацією становить: оформлення пішохідних перепусток (паперових) - постійна (на рік) - 819,94 грн., тимчасова грн./міс./од. - 119,37 грн., разова/дублікат, грн./од. - 64,94 грн.; оформлення автомобільних перепусток (паперових) - легковий: постійна (на рік) - 1996,05 грн., тимчасова грн./міс./од. - 199,14 грн., разова/дублікат, грн./од. - 100,00 грн.; вантажний: постійна (на рік) - 2596,94 грн., тимчасова грн./міс./од. - 299,29 грн., разова/дублікат, грн./од. - 149,68 грн.; причіп до вантажного автотранспорту: постійна (на рік) - 2596,94 грн., тимчасова грн./міс./од. - 299,29 грн., разова/дублікат, грн./од. - 149, 65 грн.; причіп до легкового автотранспорту: постійна (на рік) - 1996, 05 грн., тимчасова грн./міс./од. - 199,14 грн., разова/дублікат, грн./од. - 100,00 грн.; матеріальна перепустка на ввіз (внесення) ТМЦ, грн./перепустка - 69,78 грн., перепустка на судно - 72,00 грн.

У подальшому Наказом Ренійської філії ДП "АМПУ" від 28.06.2023 № 85/21 "Про затвердження та введення в дію тарифів на послуги служби морської безпеки" затверджено вільні тарифи на послуги служби морської безпеки, а саме: оформлення пішохідних перепусток, оформлення автомобільних перепусток, матеріальна перепустка на ввіз (внесення) ТМЦ, перепустка на судно, користування автошляхами, які було введено в дію з 01.07.2023 по 31.12.2023.

Судом встановлено, що 01.09.2023 між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 від 01.09.2023 до Договору (далі - Додаткова угода № 1), за умовами якої сторони узгодили внесення змін до Додатку №1 "Послуги з надання права експлуатації автомобільних доріг (технологічних проїздів тощо)", а саме пп. 2.1. Додатку № 1 викладено в новій редакції, змінено вартість послуг, а саме: користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (вантажний та спецтехніка): тимчасова (на 1 рік) - 2748,83 грн., тимчасова на період до 1 місяця - 368,15 грн., разова (грн./заїзд) - 146,32 грн.; користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (легковий): тимчасова (на 1 рік) - 405,00 грн., тимчасова на період до 1 місяця - 71,25., разова (грн./заїзд) - 12, 32 грн.

Згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Так, у Додатковій угоді № 1 сторони узгодили, що її положення поширюються на взаємовідносини, які виникли до її підписання, а саме з 01.07.2023.

Крім того, між сторонами була укладена Додаткова угода № 2 від 31.08.2023 до Договору (далі - Додаткова угода № 2), за умовами якої сторони узгодили внесення змін до Додатку №2 "Право на здійснення проходу або проїзду територією", а саме п. 2 Додатку № 2 викладено в новій редакції, змінено вартість послуг, зокрема: оформлення пішохідних перепусток (паперових) - постійна (на рік) - 901,00 грн., тимчасова грн./міс./од. - 131,54 грн., разова/дублікат, грн./од. - 71,70 грн.; оформлення автомобільних перепусток (паперових) - легковий: постійна (на рік) - 2195,04 грн., тимчасова грн./міс./од. - 209,45 грн., разова/дублікат, грн./од. - 110,00 грн.; вантажний: постійна (на рік) - 2848, 52 грн., тимчасова грн./міс./од. - 307,19 грн., разова/дублікат, грн./од. - 161,70 грн.; причіп до вантажного автотранспорту: постійна (на рік) - 2848,52 грн., тимчасова грн./міс./од. - 307,19 грн., разова/дублікат, грн./од. - 161, 70 грн.; причіп до легкового автотранспорту: постійна (на рік) - 2195,04 грн., тимчасова грн./міс./од. - 209,45 грн., разова/дублікат, грн./од. - 110,00 грн.; матеріальна перепустка на ввіз (внесення) ТМЦ, грн./перепустка - 76,57 грн., перепустка на судно - 78,82 грн.

Також у Додатковій угоді № 2 сторони узгодили, що її положення поширюються на взаємовідносини, які виникли до її підписання, а саме з 01.07.2023.

Відповідно до статті 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 2.3. Договору оплата за користування об`єктом(ами) інфраструктури здійснюється на підставі рахунку Адміністрації та Акту наданих послуг.

Згідно п. 2.5. Договору Адміністрація здійснює виставлення рахунку по об`єктам інфраструктури, відповідно до підписаних Додатків до цього Договору, протягом п`яти робочих днів з моменту надання послуг.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, останнім було надано послуги з надання перепусток згідно умов Договору, укладеного між сторонами, що підтверджується, зокрема, списками разових пропусків за період з 14.08.2023 - 20.08.2023 (114 пропусків вантажних автомобілів відповідача), за період з 21.08.2023 - 27.08.2023 (20 пропусків вантажних автомобілів відповідача), за період з 01.09.2023 - 10.09.2023 (35 пропусків вантажних автомобілів відповідача), за період з 11.09.2023 - 17.09.2023 (4 пропуски вантажних автомобілів відповідача), а також складеними Актами наданих послуг за період серпень-вересень 2023 року на загальну суму 78 829, 88 грн. з ПДВ, а саме:

- акт виконання робіт (надання послуг) № СМБ-1941 від 20.08.2023, відповідно до якого позивачем було надано послуги: оформлення разової пішохідної перепустки у кількості 114 шт., ціна 71, 70 грн. на загальну суму 9 808, 56 грн. з ПДВ; оформлення разової перепустки на вантажний автотранспорт - 114 шт., ціна 161, 70 грн., на загальну суму 22 120, 56 грн. з ПДВ; користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (вантажний та спецтехніка) разова - 114 шт., ціна 146, 32 грн. на загальну суму 20 016, 58 грн. з ПДВ;

- акт виконання робіт (надання послуг) № СМБ-2008 від 27.08.2023, відповідно до якого позивачем було надано послуги: оформлення разової пішохідної перепустки у кількості 20 шт., ціна 71, 70 грн. на загальну суму 1720, 80 грн. з ПДВ; оформлення разової перепустки на вантажний автотранспорт - 20 шт., ціна 161, 70 грн., на загальну суму 3880, 80 грн. з ПДВ; користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (вантажний та спецтехніка) разова - 20 шт., ціна 146, 32 грн. на загальну суму 3511, 68 грн. з ПДВ;

- акт виконання робіт (надання послуг) № СМБ-2160 від 10.09.2023, відповідно до якого позивачем було надано послуги: оформлення разової пішохідної перепустки у кількості 35 шт., ціна 71, 70 грн. на загальну суму 3 011, 40 грн. з ПДВ; оформлення разової перепустки на вантажний автотранспорт - 35 шт., ціна 161, 70 грн., на загальну суму 6 791, 40 грн. з ПДВ; користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (вантажний та спецтехніка) разова - 35 шт., ціна 146, 32 грн. на загальну суму 6 145, 44 грн. з ПДВ;

- акт виконання робіт (надання послуг) № СМБ-2231 від 17.09.2023, відповідно до якого позивачем було надано послуги: оформлення разової пішохідної перепустки у кількості 4 шт., ціна 71, 70 грн. на загальну суму 344, 16 грн. з ПДВ; оформлення разової перепустки на вантажний автотранспорт - 4 шт., ціна 161, 70 грн., на загальну суму 776, 16 грн. з ПДВ; користування автошляхами на 1 одиницю автотранспорту (вантажний та спецтехніка) разова - 4 шт., ціна 146, 32 грн. на загальну суму 702, 34 грн. з ПДВ.

Також на підставі вказаних актів виконання робіт (надання послуг) позивачем виставлено відповідачу рахунки щодо їх оплати, а саме Рахунок № СМБ-1941 від 20.08.2023 на суму 51 945, 70 грн., Рахунок № СМБ-2008 від 27.08.2023 на суму 9 113, 28 грн., Рахунок № СМБ-2160 від 10.09.2023 на суму 15 948, 24 грн., Рахунок № СМБ-2231 від 17.09.2023 на суму 1 822, 66 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, документами, які підтверджують як факт виконання позивачем зобов`язання з надання послуг відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з їх оплати, є акти виконання робіт (надання послуг).

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість наданих послуг (послуг із оформлення та обслуговування перепусток).

Положеннями п. 2.6. Договору сторони узгодили, що рахунки на оплату та Акти наданих послуг Адміністрації передаються Користувачу, зокрема, шляхом направлення на адресу електронної пошти/факсом, іншим загальноприйнятим способом (поштою, кур`єрською поштою тощо). Адміністрація може застосувати будь-який з описаних способів передачі рахунку та Акту наданих послуг або кілька способів. Застосування одного з описаних способів визнається сторонами достатнім з боку Адміністрації для забезпечення оплати Користувачем такого рахунку та підписання ним Акту наданих послуг. У випадку виникнення спорів щодо одержання Користувачем рахунку на оплату та Акту наданих послуг Адміністрації, рахунок та Акт наданих послуг вважаються переданими та одержаними Користувачем, а тягар доказування того, що такі не були одержані несе Користувач.

Як встановлено судом, на виконання вказаних умов Договору 19.09.2023 стороною позивача на поштову адресу відповідача, зазначену в Договорі - 65014, м. Одеса, вул. Маразлієвська, буд. 1/20 оф. 503 були направлені рахунки № СМБ-1941, №СМБ-2008, №СМБ-2160 з актами виконаних робіт листом № 1345/21-04-01/Вих. від 08.09.2023 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 640 від 19.09.2023, що підтверджується Списком №58 від 19.09.2023 згрупованих відправлень з відтиском календарного штемпеля поштового відділення АТ "Укрпошта" від 19.09.2023 та копією фіскального чеку від 19.09.2023, наявними в матеріалах справи.

Рахунок № СМБ-2231 з актом виконаних робіт направлений відповідачу на юридичну адресу, зазначену в Договорі - 03035, м. Київ, вул. Митрополита Липківського, буд. 45, оф. 814 листом № 1457/21-04-01/Вих. від 05.10.2023 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №640 від 06.10.2023, що підтверджується Списком №64 від 06.10.2023 згрупованих відправлень з відтиском календарного штемпеля поштового відділення АТ "Укрпошта" від 06.10.2023. Рахунок згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення №640 отриманий відповідачем 09.10.2023.

Згідно п. 2.8. Договору Користувач повинен підписати отриманий від Адміністрації Акт наданих послуг протягом трьох робочих днів з дати оформлення такого Акту. Якщо в цей строк Користувач не повернув підписаний Акт наданих послуг або не надав свої зауваження, цей Акт наданих послуг вважається сторонами погодженим (підписаним).

Сторони за потреби проводять звірення платежів за підсумками кожного кварталу на підставі виставлених рахунків шляхом складання актів звірок взаєморозрахунків (п. 2.11. Договору).

Суд зазначає, що обов`язку Адміністрації з надання користувачу документів для оплати послуг кореспондує обов`язок останнього зі своєчасного підписання наданих Адміністрацією актів виконаних робіт (наданих послуг) для засвідчення факту належного виконання послуг, їх перевірки і, у разі потреби, повідомлення виконавця про всі зауваження, що виникли.

Проте, за відсутності заперечень щодо факту отримання вказаних Актів виконання робіт (надання послуг), доказів підписання та повернення відповідачем таких актів за Договором матеріали справи не містять.

Факт надання послуг за вказаними актами згідно умов Договору відповідачем не заперечувався.

Як встановлено судом, жодних доказів наявності мотивованої відмови відповідача від підписання актів виконання робіт (надання послуг), а також будь-яких зауважень щодо допущених Адміністрацією недоліків у наданих послугах матеріали справи не містять.

Тобто, суд вважає вказані підписані в односторонньому порядку ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" акти виконання робіт (надання послуг) №№ СМБ-1941, СМБ-2008, СМБ-2160, СМБ-2231 такими, що погоджені користувачем, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного надання обумовлених Договором послуг, отже доходить висновку про можливість вважати вказані в цих актах послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору № 77-П-РЕФ-23 від 10.04.2023 про допуск до об`єктів портової інфраструктури в частині надання послуг з оформлення та обслуговування перепусток, а відповідачем, у свою чергу, прийняті надані послуги в обсязі, визначеному в Актах виконання робіт (надання послуг) № СМБ-1941, № СМБ-2008, № СМБ-2160, № СМБ-2231 без будь - яких зауважень.

Крім того, заперечень щодо факту отримання відповідних рахунків щодо оплати актів від відповідача до суду також не надходило.

Таким чином, отримання відповідачем актів виконання робіт (надання послуг) № СМБ-1941, № СМБ-2008, № СМБ-2160, № СМБ-2231, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/174 (зі змінами і доповненнями), та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та домовленостей сторін є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані позивачем послуги.

В свою чергу, в силу частини 1 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

За загальним правилом, визначеним частиною 2 вказаної норми при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язані свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов`язання, до яких відносяться і зобов`язання, які випливають із договору про надання послуг.

За приписами частини 4 статті 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

У свою чергу пунктом 2.7. Договору передбачено, що Користувач оплачує рахунки протягом п`ятнадцяти банківських днів з дати виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Ренійської філії Адміністрації, згідно з Актом наданих послуг. Датою надання послуг вважається дата підписання Адміністрацією Акту наданих послуг.

Отже, оскільки позивачем здійснено виконання своїх зобов`язань та згідно Актів виконання робіт (надання послуг) № СМБ-1941, № СМБ-2008, № СМБ-2160, № СМБ-2231 надано послуги з оформлення та обслуговування перепусток на загальну суму 78 829,88 грн., відповідач повинен був виконати свій обов`язок щодо оплати наданих послуг у порядку та у строки, визначені Договором на підставі вказаних актів виконаних робіт.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом згідно матеріалів справи, станом на дату подання позовної заяви відповідач у строки, визначені Договором, свої зобов`язання не виконав та оплату наданих Адміністрацією послуг не здійснив.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

З огляду на те, що положеннями Цивільного кодексу України не врегульовано питання повернення попередньої оплати за договором про надання послуг, суд приходить до висновку про застосування аналогії закону, зокрема ст. 693 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Відповідно до положень частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріали справи свідчать, що відповідач свої зобов`язання за Договором у визначений строк не виконав, що відповідачем не заперечено.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у зв`язку невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором та з метою досудового врегулювання спору позивач звертався до ТОВ "БІГАС" з претензією про стягнення заборгованості за договором від 10.11.2023 № 1624/21-04-01/Вих щодо оплати відповідачем рахунків № СМБ-1941 від 20.08.2023, № СМБ-2008 від 27.08.2023, № СМБ-2160 від 10.09.2023, № СМБ-2231 від 17.09.2023 на загальну суму 78 829, 88 грн. впродовж місячного строку перерахування вказаних коштів на рахунок позивача.

Факт надсилання вказаної претензії на адресу відповідача підтверджується роздуківкою вебсторінки вихідної кореспонденції клієнта для роботи з електронною поштою та вебінтерфейсом "Roundcube Webmail" про направлення електронного листа на електронну адресу відповідача, зазначену у Договорі від 10.11.2023.

Проте, Претензія позивача від 10.11.2023 № 1624/21-04-01/Вих була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, грошові кошти по рахунках № СМБ-1941 від 20.08.2023, № СМБ-2008 від 27.08.2023, № СМБ-2160 від 10.09.2023, № СМБ-2231 від 17.09.2023 на загальну суму 78 829, 88 грн. позивачу сплачені не були.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо оплати наданих Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" послуг в сумі 78 829,88 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Багс» утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів розірвання або визнання недійсним Договору про допуск до об`єктів портової інфраструктури № № 77-П-РЕФ-23 від 10.04.2023 та/або окремих його положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін також відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначав розмір заборгованості за надані послуги за Договором на підставі наданих позивачем доказів.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт несплати відповідачем згідно умов Договору про допуск до об`єктів портової інфраструктури № № 77-П-РЕФ-23 від 10.04.2023 та Актів виконання робіт (надання послуг) № СМБ-1941, № СМБ-2008, № СМБ-2160, № СМБ-2231 щодо оформлення та обслуговування перепусток, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент прийняття рішення будь - яких доказів оплати позивачу наданих послуг в розмірі 78 829, 88 грн. відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, виходячи з того, що позов в цій частині доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 78 829, 88 грн. підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.6.4. Договору у випадку несвоєчасної сплати послуг Адміністрація має право вимагати від Користувача сплати на користь Адміністрації пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення до повної сплати заборгованості, включаючи день сплати.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати наданих за Договором послуг, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі п. 6.4 Договору пеню в сумі 18 580,44 грн. за період 08.09.2023 - 14.06.2024, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3 % річних в сумі 1780,74 грн. за період 08.09.2023 - 14.06.2024 та 3192, 74 грн. втрат від інфляції за період 01.10.2023 - 14.06.2024, які позивач просив стягнути відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, процентів річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приписами частини 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Також суд зазначає, що згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 (провадження № 12-79гс23) зазначила, що на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює ч. 6 ст. 232 ГК України. Формулювання, яке містить ч. 3 ст. 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, у тому числі умови договору (у разі відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання/зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Таким чином, враховуючи умови п. 6.4 спірного Договору, які містять додаткове застереження щодо сплати пені "за кожний день прострочення до повної сплати заборгованості, включаючи день сплати", суд зазначає про встановлення сторонами збільшеної тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями статті 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування пені у спірних правовідносинах повинно здійснюватися у визначеному умовами Договором порядку, що і було враховано позивачем при визначенні періоду нарахування пені.

Додатково суд зазначає, що згідно аналізу умов Договору в частині визначення граничного строку оплати послуг настання останнього пов`язано саме з датою виставлення позивачем рахунку на оплату послуг, відповідний обов`язок з виставлення та передачі користувачу Адміністрацією передбачено умовами п.п. 2.5-2.7 Договору.

При цьому, як свідчать матеріали справи, рахунки № СМБ-1941 від 20.08.2023, №СМБ-2008 від 27.08.2023, №СМБ-2160 від 10.09.2023 були направлені відповідачу 19.09.2023 одним поштовим відправленням за № 758 та доказів отримання якого користувачем позивачем суду не надано, а відтак не вбачається за можливе встановити день отримання рахунків, у зв`язку з чим з метою визначення граничного строку оплати згідно дати отримання відповідачем вказаних вище рахунків, суд керується загальними строками пересилання поштових відправлень по Україні.

У відповідності до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку), зокрема, у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

З огляду на те, що відправлення №758 було направлене на адресу відповідача 19.09.2023, а пересилання рекомендованого поштового відправлення з м. Рені Ізмаїльського району Одеської області до м. Одеси здійснюється у 5-денний строк, то 23.09.2023 відповідач повинен був отримати надіслані позивачем рахунки № СМБ-1941 від 20.08.2023, №СМБ-2008 від 27.08.2023, №СМБ-2160 від 10.09.2023 та згідно умов п. 2.6 оплатити їх в строк до 13.10.2023. В свою чергу, згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення №640 рахунок №СМБ-2231 від 17.09.2023 був отриманий відповідачем 09.10.2023, відтак згідно п. 2.6 Договору мав бути оплачений останнім в строк до 30.10.2023, що в сукупності не відповідає періоду прострочення, визначеному позивачем.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом початку періоду прострочення та в межах визначеного позивачем кінцевого строку нарахування, становить 15 888,94 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 15 888,94 грн. пені.

Також за результатами перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних за прострочення оплати виконаних за Договором робіт, з урахуванням визначеного судом періоду прострочення, становить 1 581,91 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 1581,91 грн. процентів річних.

В свою чергу, за результатами перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення втрат від інфляції у зв`язку з простроченням оплати наданих за Договором послуг, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, судом встановлено, що нарахований розмір втрат від інфляції відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 192,74 грн. втрат від інфляції підлягають задоволенню в заявленій позивачем сумі.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІГАС" (вул. Митрополита Василя Липківського, 45, оф. 814, м. Київ, 03035; ) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України (просп. Берестейський, 14, м. Київ, 01135; ) в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) (місцезнаходження: вул. Дунайська, 188, м. Рені, Ізмаїльський р-н, Одеська обл., 68803; ) 78 829 (сімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять дев`ять) грн. 88 коп. основного боргу, 15 888 (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 94 коп. пені, 1581 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят одну) грн. 91 коп. процентів річних, 3 192 (три тисячі сто дев`яносто дві) грн. 74 коп. втрат від інфляції та 2 942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) грн. 52 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 29 липня 2025 року

Суддя А.М. Селівон