ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2025 р. Справа№ 911/2133/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

прокурор: Кукло Д.С.

від позивача: Кислицька Ю.О.

від відповідача: Поцелов А.О.

від третьої особи: Шпінь В.І.

за апеляційною скаргою Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича

на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024, повний текст рішення складено 13.01.2025

у справі № 911/2133/24 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича

в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецпром»

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Медичні закупівлі України»

про стягнення неустойки (пені та штрафу) у зв`язку з неналежним виконанням договору про закупівлю спеціалізованого санітарного транспорту

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Заступник Генерального прокурора звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України за участі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - державного підприємства «Медичні закупівлі України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецпром» про стягнення неустойки у сумі 10 426 594,74 грн у зв`язку з невиконанням умов договору про закупівлю спеціалізованого санітарного транспорту від 28.12.2021 № 09/524-12/2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що з огляду на те, що положення пункту 9.2 договору про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021 та і договору в цілому не передбачають сплату постачальником пені та штрафу за несвоєчасну поставку товару до Державного бюджету України, та враховуючи, що Міністерство охорони здоров`я України не є управненою особою в контексті положень пункту 9.2 договору про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021, що визначають суб`єкта управненого вимагати сплати неустойки за даним договором - то позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24, Заступник Генерального прокурора Мустец Ігор Васильович звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду. Скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з ТОВ «Автоспецпром» на користь Офісу Генерального прокурора судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у цій справі. Розгляд справи провести в судовому засіданні за участю прокурора Офісу Генерального прокурора.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає про те, що укладений Договір є бюджетним зобов`язанням відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 2 БК України. Бюджетне зобов`язання мало бути виконане для забезпечення потреб держави.

На думку скаржника, суд не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що відповідно до п. 23 ч. 2 ст. 29 БК України пеня повинна зараховуватися до Державного бюджету. Також суд не врахував пояснення ДП «Медичні закупівлі України», що пеня та штраф за договором є бюджетними коштами, доходами загального фонду Державного бюджету України. Суд не навів мотивів незастосування до спірних відносин положень п. 23 ч. 2 ст. 29 БК України, враховуючи фактичні обставини справи № 911/2133/24. Через це суд дійшов необґрунтованих висновків щодо превалювання принципу свободи договору у спірних правовідносинах.

Скаржник вважає, що укладений з ТОВ «Автоспецпром» Договір є бюджетним зобов`язанням, і норми БК України повинні застосовуватися при розгляді спору щодо стягнення штрафних санкцій за його невиконання. Бюджетні відносини регулюються виключно нормами Бюджетного кодексу України, які мають імперативну силу і визначають, що штрафи та пеня, які застосовуються відповідно до закону, належать до доходів загального фонду державного бюджету.

Крім того, ДП «Медичні закупівлі України» під час розгляду справи підтвердило, що кошти, сплачені як штрафні санкції за державними контрактами, обов`язково повертаються до Державного бюджету України на підставі п. 23 ч. 2 ст. 29 БК України, тобто кошти, сплачені відповідачем, проходять через рахунки державного підприємства транзитом.

На думку скаржника, суд помилково встановив, що кредитором за договором є виключно ДП «Медичні закупівлі України», а МОЗ не є безпосереднім учасником спірних правовідносин. Це рішення не враховує кількох важливих положень.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, вказав на те, що кошти від санкцій (штрафи, пеня), що застосовуються відповідно до закону, не відносяться до переліку власних надходжень бюджетних установ, встановленим ст. 13 Бюджетного кодексу, який є вичерпним, отже не є власними коштами ДП «Медзакупівлі України», і у випадку їх надходження на рахунок бюджетної установи, ДП «Медзакупівлі України» має обов`язок їх перерахувати до доходу бюджету, за кодом класифікації доходів бюджету 24060300 «Інші доходи». У випадку, якщо ДП «Медзакупівлі України» отримає неустойку від відповідача і не перерахує до Державного бюджету це може бути кваліфіковано як бюджетне правопорушення, оскільки відповідно до ст. 10 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»; ст. 10 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»; ст. 10 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»; ст. 10 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»; п. 23 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України, одержана сума пені підлягає перерахуванню до доходів загального фонду Державного бюджету України. З огляду на вищезазначені положення законодавства України, та у зв`язку з тим, що Договір фінансувався з державного бюджету, пеня та штраф, що є предметом даного спору є бюджетними коштами, доходами загального фонду Державного бюджету України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів апеляційної скарги, зазначив про те, що судом першої інстанції цілком законно не було застосовано п. 23 ч. 2 ст. 29 БК України, оскільки, враховуючи актуальну практику Верховного суду, дана норма регулює зарахування до Державного бюджету України штрафів та пені, які застосовуються відповідно до закону, тобто мова йде про податкові, митні адміністративні правопорушення тощо, а не про пеню, сплата якої передбачається у договірних відносинах. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23.

На думку відповідача, безпідставним є посилання прокуратури на те, що «укладений з ТОВ «Автоспецпром» Договір є бюджетним зобов`язанням», оскільки бюджетне зобов`язання це не сам Договір укладений з ТОВ «Автоспецпром», а зобов`язання здійснити видатки за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів. Більше того, безпідставним є посилання на «невиконання бюджетного зобов`язання ТОВ «Автоспецпром», оскільки ТОВ «Автоспецпром» взагалі не є учасником бюджетного процесу, а тому відповідно не може бути виконавцем бюджетного зобов`язання.

Відповідач зазначає про те, що відповідно до обставин справи №911/2133/24: 1) бюджетні кошти за непоставлені автомобілі, отримані відповідачем як передоплата за договором, було повернуто до Державного бюджету України; 2) предметом спору є не повернення бюджетних коштів, а стягнення неустойки - пені та штрафу за договором; 3) правочин, укладений між ДП «Медичні закупівлі України» та ТОВ «Автоспецпром», не є незаконним; 4) спір не стосується використання бюджетних коштів.

Узагальнені доводи пояснення на відзив на апеляційну скаргу

Прокурор у поясненні на відзив, поданому до суду 04.03.2025, вказав на те, що укладений з ТОВ «Автоспецпром» Договір є бюджетним зобов`язанням та норми Бюджетного кодексу України підлягають обов`язковому застосуванню під час розгляду спору щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання бюджетного зобов`язання. Бюджетні відносини регулюються виключно нормами Бюджетного кодексу України, які мають імперативну силу, та якими визначено, що штрафи та пеня, які застосовуються відповідно до закону, належать до доходів загального фонду державного бюджету. Оскільки штрафні санкції зараховуються до Державного бюджету України, то державні інтереси порушені саме в особі МОЗ як головного розпорядника бюджетних коштів за державною програмою.

Прокурор звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21 під час розгляду питання щодо стягнення коштів на користь розпорядника бюджетних коштів вищого рівня, а саме Війтовецької селищної ради (у цій справі - МОЗ), яка не є стороною договору, дійшов висновку, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців селища; завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності; неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення коштів у дохід місцевого бюджету.

Також прокурор зазначає про правомірність стягнення штрафних санкцій до Державного бюджету України, яка відображена у науковому висновку докторки юридичних наук Олени Беляневич.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 911/2133/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2025 апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, надати до Північного апеляційного господарського суду:

- докази сплати (доплати) судового збору у розмірі 37 535,74 грн.

14.02.2025 від скаржника надійшла заява на виконання ухвали суду, до якої додано платіжну інструкцію № 838 від 12.02.2025, що свідчить про сплату судового збору у розмірі 37 535,74 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24. Призначено справу № 911/2133/24 до розгляду у судовому засіданні 25.03.2025.

На підставі ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецпром» та Міністерства охорони здоров`я України про відкладення розгляду справи № 911/2133/24. Відкладено розгляд справи № 911/2133/24 за апеляційною скаргою Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 на 29.04.2025, а у судовому засіданні 29.04.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 10.06.2025.

У зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г. у відпустці, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, розгляд справи призначений на 10.06.2025 о 10 год. 20 хв. не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2025 призначено розгляд апеляційної скарги Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 на 08.07.2025.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 911/2133/24 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників у судове засідання та позиція учасників справи

Представники прокуратури, позивача та третьої особи у судовому засіданні 08.07.2025 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представники відповідача у судовому засіданні 08.07.2025 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, ДП «Медичні закупівлі України» проведено спрощену процедуру закупівлі за предметом - спеціалізований санітарний транспорт (Тип С 4х4) ідентифікатор закупівлі № UA-2021-12-06-017696-с, за результатами якої між ДП «Медичні закупівлі України», як замовником, та відповідачем, як постачальником, укладено договір про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021.

ДП «Медичні закупівлі України» проведено закупівлю на виконання бюджетної програми «Розвиток системи екстреної медичної допомоги та модернізація і оновлення матеріально-технічної бази закладів охорони здоров`я» й постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2021 № 339 «Деякі питання розвитку системи екстреної медичної допомоги у 2021 році».

Для проведення закупівель спеціалізованого санітарного транспорту за договором про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021 ДП «Медичні закупівлі України» виділено з державного бюджету 83 412 756,35 гривень.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався у строки, в порядку та на умовах, визначених договором, поставити замовнику - ДП «Медичні закупівлі України», спеціалізовані автомобілі швидкої медичної допомоги на базі DANGEL Jumper 4х4, тип C (спеціалізований санітарний транспорт (Тип C 4х4)) (далі - Товар) у кількості 49 одиниць на загальну суму вартості 83 412 756,35 грн без ПДВ відповідно до Специфікації -додаток 1 до договору, а замовник зобов`язався прийняти товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених договором.

Валютою договору сторони визначили національну валюту України - гривню.

Відповідно до п. 3.1 договору оплата за товар, який є предметом цього договору, звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до пункту 71 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Пунктом 3.4 Договору сторони встановили, що оплата за партію поставленого товару здійснюється протягом 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання відповідної видаткової накладної та/або акта приймання товару за місцем призначення відповідно до умов договору, за відсутності будь-яких зауважень до товару з боку замовника.

Додатковою угодою від 28.12.2021 № 1 до договору сторони домовилися про здійснення замовником попередньої оплати в розмірі 100 відсотків від ціни товару, вказаної у Специфікації, на підставі оригіналу рахунку на оплату.

Замовником на виконання договору 30.12.2021 сплачено кошти відповідачу за платіжним дорученням № 69 від 29.12.2021 на загальну суму 83 412 756,35 грн що підтверджується наданою прокурором банківською випискою та не заперечується сторонами.

Відповідно до п. 4.1 договору відповідач здійснює поставку товару у строк, визначений замовником у заявці на поставку товару, направленій замовником відповідачу засобами електронної пошти у визначеному договором порядку.

Вбачається, що останнім строком поставки за заявкою про поставку № 1 (уточнююча № 2) визначено 30.11.2022.

Пунктом 4.6 Договору передбачено, що датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної та/або акта приймання товару.

Відповідно до пункту 2.3 договору адреса (адреси) пункту (пунктів) поставки товару визначаються замовником у заявці на поставку товару, складеній замовником за формою, встановленою у додатку № 2 до договору.

Пунктом 11.1 договору сторони встановили, що договір вважається укладеним і набирає чинності після підписання його сторонами та діє до 31.12.2021, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань, у тому числі в частині штрафних санкцій та поставки товару, до повного виконання.

Додатковими угодами від 28.12.2021 № 1, від 28.06.2022 № 2, від 23.08.2022, № 3 до договору строки його дії неодноразово змінювались. Останнім строком дії договору сторонами визначено 23.12.2022.

Пунктом 2 додаткової угоди № 3 до договору сторони домовилися також і про те, що відповідач зобов`язується використати одержану попередню оплату у строк до 23.12.2022 та у строк, визначений замовником у заявці на поставку товару, здійснити поставку товару за договором, що буде підтверджено підписанням сторонами відповідної видаткової накладної та/або акта приймання товару за місцем поставки, за умов відсутності будь-яких зауважень до товару з боку замовника.

Пунктом 8.3.1 договору визначено, що відповідач зобов`язаний забезпечити поставку товару у встановлені договором строки.

Відповідно до положень п. 9.2 договору сторони встановили, що у разі порушення строку поставки, не передачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, прострочення усунення недоліків товару згідно із пунктами 6.3, 7.6, 7.9.3 цього договору відповідач сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожен день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожен день затримки передачі, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання.

Однак, на виконання заявки на поставку № 1 від 28.06.2022, останнім днем виконання якої є 25.07.2022, включно, відповідачем товар не поставлено. На виконання Заявки на поставку № 1 (Уточнююча № 1) від 25.07.2022, останнім днем виконання якої є 23.08.2022, включно, відповідачем товар не поставлено. На виконання заявки на поставку №1 (Уточнююча № 2) від 24.08.2022, останнім днем виконання якої є 30.11.2022, включно, відповідачем товар не поставлено.

Відтак встановлено, що останнім днем для поставки товару сторонами визначено 30.11.2022. В подальшому, додатковою угодою № 4 від 24.01.2023 сторони дійшли згоди про дострокове припинення договору з 24.01.2023 та узгодили, що відповідач не звільняється від сплати пені та штрафу, передбачених договором.

Невиконання зобов`язання щодо поставки товару у строки, встановлені відповідно до п. 4.6 договору відповідачем підтверджується також листом відповідача від 18.01.2023 № 05 щодо неможливості поставки товару.

Таким чином, станом на 30.11.2022 відповідачем не здійснено поставки 49 одиниць автомобілів швидкої допомоги, чим порушив визначені за договором терміни поставки, що і спричинило звернення до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи наявні докази формального дотримання прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дотримання, яких забезпечує йому можливість брати участь у процесі, відтак в контексті положень Закону України «Про прокуратуру» та висновків Великої Палати Верховного Суду, прокурор достатнім чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави і подав даний позов з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

За змістом частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення і підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 ЦК України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд виходить із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і застосовується при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Відтак, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право та/або охоронюваний законом інтерес порушене особою, до якої пред`явлений позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст. 267 ГК України визначено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Предметом спору є стягнення неустойки у зв`язку з невиконанням зобов`язань щодо строків поставки визначених договором, тому правове регулювання даних правовідносин також здійснюється загальними нормами ЦК України та спеціальними нормами ГК України.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі якщо договором не визначено застосування штрафних санкцій, а має місце порушення господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються в силу вимог закону за порушення строків виконання зобов`язання у вигляді пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Водночас, ч. 2 з ст. 231 ГК України також унормовує, що в разі якщо інший розмір штрафних санкцій за означене господарське правопорушення передбачено договором між сторонами то застосовуються положення договору в силу свободи договору.

Встановлення неустойки (штрафу, пені) віднесено до умов договору, які сторони, у встановлених законодавством в межах, визначають на власний розсуд при укладенні договору керуючись принципом свободи договору, який закріплено п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Так, зі змісту п. 9.2 договору вбачається, що сторонами договору - ДП «Медичні закупівлі України», як замовником, та ТОВ «Автоспецпром», як постачальником, керуючись принципом свободи договору, погоджено умови про застосування неустойки за допущене відповідачем (постачальником) порушення господарського зобов`язання, та конкретно визначили управнену на отримання зазначеної сатисфакції особу - «Замовника за договором», яким є саме ДП «Медичні закупівлі України», як сторона за договором, у зв`язку із чим, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що твердження Заступника Генерального прокурора про наявність підстав для визнання Міністерства охорони здоров`я управненою особою з пред`явлення вимоги про стягнення пені та штрафу в порядку пункту 9.2 договору про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021 та про необхідність стягнення вищезазначеної пені та штрафу саме до Державного бюджету України, а не на користь Державного підприємства «Медичні закупівлі України», є безпідставними та необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на принципах цивільного та процесуального законодавства, оскільки управненими суб`єктами в межах правовідносин, що ґрунтуються на договорі є саме сторони цього договору.

Доводи про те, що попередня оплата, яку відповідач отримав за даним договором виділено та виплачено безпосередньо з загального фонду Державного бюджету України за бюджетною програмою, оцінюються колегією суддів критично, оскільки особливі умови договору про сплату пені та штрафу можуть встановлюватись сторонами у договорі, що фінансується за рахунок Державного бюджету України на підставі ст. 231 Господарського кодексу України, і сторони, скориставшись такою можливістю, визначили, що пеня та штраф за порушення строків поставки товару сплачується саме на користь третьої особи - ДП «Медичні закупівлі України», як замовника за договором.

Безпідставними є також доводи про те, що нараховані суми пені відповідно до вимог п. 23 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України підлягають стягненню з відповідача безпосередньо до Державного бюджету України, оскільки виконання договору № 09/524-12/2021 від 28.12.2021 фінансувалось за рахунок бюджетних коштів, оскільки дана норма регулює зарахування до Державного бюджету України штрафів та пені, які застосовуються відповідно до закону, та не стосується договірної пені передбаченої договором між двома самостійними суб`єктами господарювання навіть і у випадку, коли цей договір фінансувався за рахунок Державного Бюджету.

Отже, у договірних відносинах обов`язок зі сплати пені стороною, яка порушила умови договору, має бути встановлений договором або законом. За обставинами справи, що переглядається, пунктом 9.2 та/або іншими умовами договору не передбачено сплату постачальником (відповідачем) неустойки до Державного бюджету України, натомість сторони узгодили, що її сплата здійснюється на користь замовника (третьої особи).

Одностороння зміна порядку стягнення пені, визначеного у договорі, не допускається, у тому числі якщо оплата за ним здійснювалася за рахунок коштів Державного бюджету України. Така зміна суперечить закріпленим у статтях 6, 204, 626-629 ЦК України принципам свободи договору, обов`язковості договору та презумпції правомірності правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.06.2025 у справі № 911/2192/24.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на те, що положення пункту 9.2 договору про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021 та і договору в цілому не передбачають сплату постачальником пені та штрафу за несвоєчасну поставку товару до Державного бюджету України, та враховуючи, що Міністерство охорони здоров`я України не є управненою особою в контексті положень пункту 9.2 договору про закупівлю від 28.12.2021 № 09/524-12/2021, що визначають суб`єкта управненого вимагати сплати неустойки за даним договором, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/1907/21 та постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21, є безпідставним, оскільки обставини вказаних справ є відмінними від обставин справи № 911/2133/24, враховуючи те, що у цих справах Верховний Суд не висловлювався щодо можливості/неможливості стягнення пені, встановленої договором, до Державного бюджету України за порушення однією зі сторін своїх зобов`язань.

Водночас за обставинами справи № 911/2133/24: 1) предметом спору є стягнення неустойки - пені та штрафу за договором, а не бюджетних коштів за непоставлені автомобілі; 2) умовами договору визначено сплату пені саме на користь замовника (третьої особи); 3) правочин, укладений третьою особою та відповідачем, не є незаконним, і питання його правомірності не охоплюється предметом спору.

Оскільки сторонами договору є третя особа (замовник) і відповідач (постачальник), зобов`язання щодо сплати неустойки, передбачене договором, також виникло між цими суб`єктами. Суди не встановили, що спірний договір є тристороннім та/або містить обов`язки перерахування неустойки на користь третіх осіб, які не є сторонами договору (наприклад, позивачу).

Щодо науково-правового висновку, підготовленого доктором юридичних наук, професором Беляневич О.А., не стосується питання застосування аналогії закону, аналогії права та/або змісту норм іноземного права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24, відсутні.

Скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 11, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігора Васильовича на рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2024 у справі № 911/2133/24 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу 911/2133/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 04.08.2025, зокрема, у зв`язку із перебуванням колегії суддів у відпустці.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко