ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року Справа № 902/41/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Маціщук А.В.

суддя Філіпова Т.Л.

суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Загородько Б.Ю.

за участю представників сторін:

прокурора - Ковальчук І.Л.

позивача Кунківської сільської ради - не з`явився

відповідача фізичної-особи підприємця Колісніченко Лариси Сергіївни - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача фізичної-особи підприємця Колісніченко Лариси Сергіївни

на рішення Господарського суду Вінницької області від 28.03.2024 р.

постановлене у м. Вінниця, повний текст складено 08.04.2024 р.

у справі № 902/41/24 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кунківської сільської ради

до відповідача фізичної-особи підприємця Колісніченко Лариси Сергіївни

про зобов`язання повернути земельні ділянки водного фонду

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення від 28.03.2024 р. Господарський суд Вінницької області задоволив позов Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кунківської сільської ради у справі № 902/41/24. Суд ухвалив рішення про зобов`язання фізичної особи-підприємця Колісніченко Лариси Сергіївни повернути державі в особі Кунківської сільської ради Гайсинського району Вінницької області земельні ділянки водного фонду площею 151,4514 га з кадастровим номером :02:007:0088 та площею 127,8449 га з кадастровим номером :02:003:0192, на яких розташована частина водного об`єкту Ладижинського водосховища, шляхом підписання акту приймання-передачі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач фізична-особа підприємець Колісніченко Лариса Сергіївна звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ФОП Колісніченко Л.С. неправомірно використовує водний об`єкт та земельні ділянки під ним та доводить, що судом першої інстанції не надано оцінку доводам відповідачки, а також наданим доказам про те, що ФОП Колісніченко Л.С. здійснює діяльність у вигляді промислового рибальства на Ладижинському водосховищі з 2018 року на підставі необхідного пакету дозвільних документів, який було визначено законодавством на той час.

Пояснює, що відповідачка здійснює рибогосподарську діяльність на Ладижинському водосховищі в порядку та на умовах, встановлених чинним законодавством та ніяких перешкод у користуванні земельними ділянками водного фонду Кунківській сільській раді Вінницької області не чинила та не чинить, а прокурором не надано доказів вчинення відповідачкою перешкод у користуванні земельними ділянками водного фонду.

Вважає, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінку доводам відповідачки про порушення державою принципу належного урядування.

Просить рішення Господарського суду Вінницької області від 28.03.2024 р. у справі № 902/41/24 скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Перший заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Доводить, що наявність Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта та Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, які надають право користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом.

Вважає, що для повноцінного здійснення рибного господарства суб`єкту господарювання необхідно як отримати передбачені нормативно-правовими актами дозвільні документи для використання водних біоресурсів, так і документи, які надають такому суб`єкту право використовувати відповідний рибогосподарський водний об`єкт і земельні ділянки, на яких він розташований, для розведення та/або вилову водних біоресурсів.

Стверджує, що відповідач здійснює використання спірної частили Ладижинського водосховища та земельних ділянок, на яких вона розташована, за відсутності достатніх правових підстав, тобто незаконно (з порушенням встановленого законодавством порядку), що є перешкодою у вільному використанні позивачем своїх прав власника щодо спірної частини водосховища та земельних ділянок, на яких воно знаходиться, а тому вказані об`єкти підлягають поверненню власнику - Кунківській сільській раді Гайсинського району Вінницької області.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

24.06.2024 р. відповідач фізична-особа підприємець Колісніченко Лариси Сергіївна подала до Північно-західного апеляційного господарського суду клопотання про залучення Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм України в особі Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Вінницькій області та Державного підприємства "АйФіш» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В обґрунтування клопотання скаржниця посилається на Режим рибогосподарської експлуатації Ладижинського водосховища погоджений першим заступником голови Державного агентства рибного господарства України 04.04.2017 р. та Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області 15.03.2017 р. і Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) № 33 виданий 05.01.2018 р. Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області та доводить, що у разі задоволення позову прокурора, виконання умов відтворення, раціонального використання водних біоресурсів та виконання інших заходів, що здійснюється відповідачкою спільно з Управлінням державного агентства меліорації та рибного господарства у Вінницькій області стане неможливим, а тому, рішення у даній справі може вплинути на права і обов`язки контролюючого органу щодо відповідача.

Також пояснює, що згідно з договором оренди іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 02.09.2021 р. № 01/21 з урахуванням акту про заміну сторони від 15.05.2024 р. у договорі оренди іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 01/21 від 02.09.2021 р. ФОП Колісніченко Л.С. орендує у ДП «АйФіш» камери облову, які розташовані на спірній водоймі Ладижинському водосховищі.

Тому вважає, що рішення судів у даній справі може вплинути на права та обов`язки як Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, так і Державного підприємства «АйФіш» щодо правовідносин з відповідачкою ФОП Колісніченко Л.С.

Вінницька обласна прокуратура подала заперечення на клопотання відповідачки про залучення третіх осіб.

Зазначає, що предметом даного позову є питання правомірності використання відповідачкою частини водного об`єкту Ладижинського водосховища (двох земельних ділянок), а відтак спірними правовідносинами є відносини по користуванню частиною цього водного об`єкту та двома земельними ділянками, на яких він розміщений.

Доводить, що предмет даного позову не зачіпає правовідносини щодо відтворення та вилучення відповідачкою водних біоресурсів з середовища їх існування (вилову риби) або переробки продуктів лову, тоді як питання контролю за станом виконання вимог водного та земельного законодавства в частині наявності у фізичної особи-підприємця підстави (правовстановлюючого документа) для використання водного об`єкту та земельної ділянки під ним до повноважень Державного агентства меліорації та рибного господарства України не відносяться.

Також зауважує, що питання щодо володіння чи користування об`єктами, які знаходяться на балансі державного підприємства «АйФіш», у даній справі не розглядаються, тому розгляд даної справи безпосередньо не вплине на права та обов`язки Державного підприємства «АйФіш».

Ухвалою від 20.08.2024 р. Північно-західний апеляційний господарський суд зупинив провадження у справі № 902/41/24 до завершення розгляду Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду справи № 922/1168/23 та оприлюднення постанови.

Постановою від 10.04.2025 р. Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіш-Торг" залишив без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2024 р. та рішення Господарського суду Харківської області від 31.08.2023 р. залишив без змін.

Ухвалою від 10.06.2025 р. Північно-західний апеляційний господарський суд поновив провадження у справі № 902/41/24 та призначив справу до розгляду у судовому засіданні.

До початку судового засідання скаржник подала клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтовуючи його тим, що представник ФОП Колісніченко Л.С. у період з 07.07.2025 р. по 25.07.2025 р. перебуває у черговій щорічній відпустці, і не матиме можливості забезпечити участь у розгляді справи. До такого клопотання долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги ФОП «Колісніченко Л.С. у Північно-західному апеляційному господарському суді виданий адвокатом Федчук Світланою Миколаївною 08.05.2024 р. /а.с. 80 у т.2/ та довідку Ради адвокатів Вінницької області, яка видана адвокату Федчук Світлані Миколаївні про те, що вона знаходиться у відпустці з 07.07.2025 р. по 25.07.2025 р. включно/а.с. 81 у т.2/.

В судовому засіданні 08.07.2025 р. прокурор заперечила проти відкладення розгляду справи та вважала за можливе розглядати справу без участі відповідачки та її представника.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, відхиляє його з урахуванням наступного.

В суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до норм ст.270 ГПК України. Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини будуть визнані судом поважними.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи.

В даному випадку відповідачка була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа /а.с. 77 у т.2/. Відповідно до ухвали про поновлення провадження у справі від 10.06.2025 р. апеляційний суд не визнав обов`язковою явку представників сторін.

Разом з тим, відповідачка жодним чином не доводить неможливість забезпечити особисту участь у судовому засіданні, неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі відповідачки чи представника відповідачки, тоді як доводи ФОП Колісніченко Л.С. викладені нею в апеляційній скарзі, тобто доведені апеляційному суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з ч. 4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, явка представників не визнана судом обов`язковою, а позиції сторін у справі доведені судом в апеляційній скарзі, відзивах, додаткових пистмових заявах і клопотаннях, колегія суддів дійшла висновку, що наявні у справі матеріали є достатніми для постановлення обґрунтованого рішення, тому є можливим завершення розгляду апеляційної скарги без участі відповідачки та її представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 08.07.2025 р. колегією суддів розглянуто клопотання скаржника про залучення третіх осіб.

Прокурор в судовому засіданні заперечила проти залучення третіх осіб з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Відповідно до ч.1 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення господарського суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є правомірність використання відповідачкою частини водного об`єкту - Ладижинського водосховища та земельних ділянок водного фонду, і спірні правовідносини не стосуються правомочностей Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм України в особі Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Вінницькій області після видачі Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

З огляду на зміст норм ст.50, 267 ГПК України колегія суддів не встановила також вплив рішення у даній справі на права чи обов`язки ДП «АйФіш» як орендодавця камер облову, які розташовані на Ладижинському водосховищі, оскільки правовідносини оренди державного майна відповідачки і ДП «АйФіш» врегульовуються договором оренди іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 01/21 від 02.09.2021 р.

Отже, колегією суддів не встановлено підстав для задоволення клопотання відповідачки і залучення третіх осіб Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм України в особі Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Вінницькій області та Державного підприємства "АйФіш».

В судовому засіданні 08.07.2025 р. прокурор заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Позивач Кунківська сільська рада відзиву на апеляційну скаргу не подала та не забезпечила явку представників у судове засідання, тоді як була повідомлена судом про дату, час і місце розгляду справи в установленому порядку /а.с. 78 у т.2/.

Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась та додаткові докази судом не витребовувались, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників позивача Кунківської сільської ради.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні пояснення прокурора, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судом першої інстанції, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

Відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Кунківської, Степаської та Ярмолинецької сільських рад Гайсинського району Вінницької області, виготовленої у 2021 році на замовлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, було сформовано, зокрема, земельну ділянку № 1 площею 127,8449 га. та земельну ділянку № 2 площею 151,4514 га /а.с. 74 86 у т.1/. Як вбачається з пояснювальної записки до вищезазначеної технічної документації проінвентаризовані земельні ділянки, зокрема, № 1 та № 2 входять до Ладижинського водосховища /а.с. 78 зв. 79 у т.1/.

Відповідно до Поземельної книги (Земельна ділянка. Загальні відомості) від 30.04.2021 р. № 001 земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0192 розташована у Кунківській сільській раді та відноситься до земель водного фонду, за земельними угіддями - штучне водосховище, площею 127,8449 га /а.с. 95 - 97 у т.1/.

Згідно з Поземельною книгою (Земельна ділянка. Загальні відомості) від 06.05.2021 р. № 001 земельна ділянка з кадастровим номером :02:007:0088 у Кунківській сільській раді та відноситься до земель водного фонду, за земельними угіддями - штучне водосховище площею 151,4514 га /а.с. 92 - 94 у т.1/.

Фізична особа підприємець Колісніченко Л.С. з 01.04.2009 р. зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та має основний вид економічної діяльності - прісноводне рибальство /а.с. 76 у т.1/.

На замовлення фізичної особи-підприємця Колісніченко Лариси Сергіївни Українським державним інститутом по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості "Укрибпроект" у 2017 році розроблено Режим рибогосподарської експлуатації Ладижинського водосховища, розташованого на річці Південний Буг. Даний Режим погоджено Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області 15.03.2017 р. та Державним агентством рибного господарства України 04.04.2017 р.. Термін дії Режиму - від 01.01.2018 р. до 31.12.2027 р. /а.с. 29 32 у т.1/.

Відповідно до Режиму Ладижинське водосховище знаходиться в межах території адміністративних Гайсинського, Немирівського (нині Райгородська територіальна громада Гайсинського району) і Тульчинського районів та має площу водного дзеркала 2080 га.

05.01.2018 р. Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області видало ФОП Колісніченко Л.С. дозвіл № 33 на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) строком дії з 05.01.2018 р. по 05.01.2023 р. /а.с. 33 у т.1/.

Відповідно до вищезазначених Режиму та дозволу ФОП Колісніченко Л.С. надано право здійснювати вилучення таких видів водних біоресурсів: короп, карась сріблястий, товстолоб, білий амур, судак, плітка, лящ, окунь, сом, інші види.

Згідно з відповіді Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Вінницькій області від 14.11.2023 р. № 1-16-9/1495-23 на запит прокурора від 31.10.2023 р. № 51-3956 вих-23 ФОП Колісніченко Л.С. щорічно проводиться вселення водних біоресурсів у Ладижинське водосховище відповідно до умов Режиму. Звіти про обсяг вилову водних біоресурсів ФОП Колісніченко Л.С. подаються до Вінницького рибоохоронного патруля у терміни, визначені законодавством /а.с. 28 у т.1/.

До такого листа додані, зокрема, звіти про обсяги вилову водних біоресурсів станом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р., 01.11.2023 р., відповідно до яких за 2021 рік відповідачка ФОП Колісніченко Л.С. видобула 116,0 тонн водних біоресурсів, за 2022 - 111,2 тонни, а за 10 місяців 2023 року - 90,1 тонну /а.с. 36 38 у т.1/. Також до листа долучено підсумковий акт про виконання робіт з відтворення водних біоресурсів від 04.08.2023 р., яким підтверджено зариблення ФОП Колісніченко Л.С. Ладижинського водосховища 15730 екземплярами коропа та 40010 екземплярами товстолоба /а.с. 41 у т.1/.

Відповідно до листа Департаменту правового забезпечення Вінницької обласної військової адміністрації від 10.11.2023 р. № 12.01-14-1143 земельна ділянка водного фонду, яка розташована на річці Південний Буг (Ладижинське водосховище) не передавалась в оренду ФОП Колісніченко Л.С., договір оренди на використання зазначеної земельної ділянки Вінницькою ОДА із зазначеним суб`єктом господарювання не укладався /а.с. 27 у т.1/. Докази протилежного відсутні.

Листом Гайсинської районної державної адміністрації № 02-14/1985 від 03.11.2023 р. повідомляється, що адміністрація не приймала рішень щодо передачі водного об`єкта разом із земельною ділянкою (його частини) у користування на умовах оренди /а.с. 25 26 у т.1/.

Докази протилежного відсутні.

Відповідно до листа Кунківської сільської ради від 09.11.2023 р. № 568 рішення щодо передачі в оренду ФОП Колісніченко Л.С. частини Ладижинського водосховища в комплексі із земельною ділянкою, яка знаходиться на території сільської ради, не приймалися /а.с. 69 у т.1/. Докази протилежного відсутні.

Відповідно до водогосподарського паспорта водного об`єкта, виготовленого у 1980 році Українським державним головним проектно-вишукувальним і науково-дослідницьким інститутом, Ладижинське водосховище призначене для потреб зрошення та енергетики /а.с. 44 65 у т.1/.

Обґрунтовуючи позов, прокурор доводить про порушення відповідачкою вимог ст. 51 Водного кодексу України та ст. 125 126 Земельного кодексу України, оскільки у ФОП Колісніченко Л.С. відсутні правові підстави для користування земельними ділянками водного фонду площею 151,4514 га з кадастровим номером :02:007:0088 та площею 127,8449 га з кадастровим номером :02:003:0192, на яких розташована частина водного об`єкту - Ладижинського водосховища, що використовується відповідачкою у господарській діяльності в режимі рибогосподарської експлуатації.

Підставою реалізації прокурором представницьких функцій згідно зі ст. 23 Закону "Про прокуратуру" стала усвідомлена пасивна поведінка позивача.

Так, листом від 30.10.2023 р. № 51-3935вих-23 перший заступник керівника Гайсинської окружної прокуратури повідомив Кунківську сільську раду про неправомірне використання ФОП Колісніченко Л.С. земельної ділянки водного фонду розташованої на річці Південний Буг (Ладижинське водосховище) без правовстановлюючих документів та просив орган місцевого самоврядування повідомити прокуратуру, чи вживатимуться сільською радою заходи представницького характеру щодо оскарження дій ФОП Колісніченко Л.С., яка використовує земельну ділянку водного фонду (Ладижинське водосховище) без правовстановлюючих документів /а.с. 66 68 у т.1/.

Листом від 09.11.2023 р. № 568 Кунківська сільська рада повідомила прокурора, що нею не вживалися заходи представницького характеру щодо оскарження дій ФОП Колісніченко Л.С. /а.с. 69 у т.1/.

Листом від 18.12.2023 р. № 02.51/3-4480вих-23 перший заступник керівника Гайсинської окружної прокуратури повторно просив орган місцевого самоврядування повідомити прокуратуру, чи вживатимуться сільською радою заходи представницького характеру щодо оскарження дій ФОП Колісніченко Л.С., яка використовує земельну ділянку водного фонду (Ладижинське водосховище) без правовстановлюючих документів /а.с. 71 73 у т.1/.

Листом від 22.12.2023 р. № 656 Кунківська сільська рада повідомила прокурора, що нею жодних дозволів чи рішень щодо користування земельними ділянками водного фонду під Ладижинським водосховищем не надавалося та приймалося, тому заходи щодо оскарження дій суб`єкта господарювання, який використовує названі земельні ділянки водного фонду без правовстановлюючих документів не вживалися та сільською радою вживатися не будуть /а.с. 74 у т.1/.

Листом від 02.01.2024 р. № 02.51/3-14вих-24 Гайсинська окружна прокуратура повідомила орган місцевого самоврядування про прийняте рішення звернутись до суду з позовом в інтересах держави в особі Кунківської сільської ради до ФОП Колісніченко Л.С. про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду /а.с. 105 у т.1/. Кунківська сільська рада на такий лист не відреагувала.

27.05.2021 р. набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин, яким Перехідні положення Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, і з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Земельні ділянки, які вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до п. а ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, і відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, позивач Кунківська сільська рада є органом місцевого самоврядування, до компетенції якого у відповідності до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України віднесені повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності.

Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18 визначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 914/225/18.

Такі висновки враховуються колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, ч.4 ст. 236 ГПК України.

Прокурор у даній справі відповідно до норм ч.4 статті 23 Закону України Про прокуратуру обґрунтував необхідність представництва інтересів держави, оскільки компетентний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не відреагував на стверджуване порушення законності у сфері водних та земельних відносин. Звертаючись до Кунківської сільської ради до подання позову, прокурор надав їй можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після повідомлення прокурора про стверджуване порушення, кваліфікується як бездіяльність відповідного органу та є достатньою підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка у відзиві на позовну заяву пояснила, що на момент отримання дозвільних документів і здійснення відповідачкою промислового вилову риби у Ладижинському водосховищі чітке та однозначне регулювання питань оформлення права користування земельними ділянками водного фонду для здійснення промислового вилову риби у річках, частиною якою є також і Ладижинське водосховище було відсутнє і отримавши дозвільні документи на спеціальне використання водних біоресурсів у Ладижинському водосховищі на умовах, визначених законодавством, та належним чином дотримуючись їх вимог, відповідачка сподівалася на здійснення рибогосподарської діяльності на Ладижинському водосховищі протягом строку дії дозвільних документів та можливість здійснення підприємницької діяльності, узгодженої із Режимом рибогосподарської діяльності та Дозволом на спеціальне використання водних біоресурсів у Ладижинському водосховищі.

Задоволивши позов, суд першої інстанції виснував, що чинним законодавством не передбачена можливість використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, враховуючи наступне.

Правові засади регулювання охорони та використання водних ресурсів визначаються у Водному кодексі України, в преамбулі якого зазначено, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.

Так, Водний кодекс України по відношенню до системи водного законодавства виступає рамковим та системоутворюючим законом, а його норми щодо регулювання водних правовідносин у співвідношенні з нормами інших галузей права мають спеціальний характер, що випливає зі змісту його статті 2, відповідно до якої завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування.

В статті 1 Водного кодексу України надано визначення його основних термінів, зокрема:

води - усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води;

водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт);

водойма - безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт;

водокористування - використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об`єктів);

водокористувач - фізична або юридична особа, яка здійснює водокористування;

водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку;

водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних);

рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів;

рибогосподарський водний об`єкт - водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей.

Частиною 1 статті 51 ВК України передбачено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ВК України не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що:

використовуються для питних потреб;

розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України".

Згідно з ч. 3 ст. 51 ВК України водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.

Відповідно до ч. 4 ст. 51 ВК України водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними ЗК України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Згідно з ч. 5 ст. 51 ВК України надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 12 ст. 51 ВК України типовий договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 29 ст. 51 ВК України надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України "Про аквакультуру".

Статтею 59 Земельного кодексу України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ч.2-3 ст.59 Земельного кодексу України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування:

а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо;

б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об`єктами портової інфраструктури;

в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури;

г) військовим частинам Державної прикордонної служби України у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.

Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про тваринний світ» підприємствам, установам, організаціям і громадянам у порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу надається право ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних на промислових ділянках рибогосподарських водних об`єктів та континентальному шельфі України. До рибогосподарських водних об`єктів належать усі поверхневі, територіальні і внутрішні морські води, які використовуються (можуть використовуватися) для промислового добування, вирощування чи розведення риби та інших об`єктів водного промислу або мають значення для природного відтворення їх запасів, а також виключна (морська) економічна зона та акваторія у межах континентального шельфу України. Перелік промислових ділянок рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) визначається Кабінетом Міністрів України. Підприємства, установи, організації і громадяни, яким надано в користування рибогосподарські водні об`єкти (їх частини) для ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних, зобов`язані дотримуватися вимог, передбачених статтею 34 цього Закону, а також здійснювати інші заходи, що забезпечують поліпшення екологічного стану водних об`єктів і умов відтворення рибних запасів, та утримувати в належному санітарному стані прибережні захисні смуги в місцях здійснення промислового рибальства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.

Частиною 1 статтею 14 Закону України "Про аквакультуру" передбачено, що рибогосподарський водний об`єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до Водного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, про те, що хоча Водний кодекс України не дає вичерпного переліку видів цільового призначення водних об`єктів (в т. ч. водосховищ), а їх цільове призначення може визначатися, зокрема, проєктами їх будівництва, однак аналіз його норм дає можливість виокремити серед основних видів їх призначення: задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, рекреаційних, сільськогосподарських (у тому числі зрошення), промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури), протипожежних та інших державних і громадських потреб.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.04.2025 р. у справі № 922/1168/23 і такий висновок враховується колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, ч.4 ст. 236 ГПК України.

Судом встановлено, що відповідно до водогосподарського паспорта водного об`єкта, виготовленого у 1980 році Українським державним головним проектно-вишукувальним і науково-дослідницьким інститутом, Ладижинське водосховище призначене для потреб зрошення та енергетики /а.с. 44 65 у т.1/. Тобто, таке водосховище має комплексне призначення і не підпадає під ознаки рибогосподарського водного об`єкта.

При цьому судом встановлено, що на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації Ладижинського водосховища, розташованого на річці Південний Буг та дозволу № 33 на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) відповідачкою щорічно здійснюється рибогосподарська діяльність із вселення та вилову водних біоресурсів з Ладижинського водосховища в обсягах, встановлених Режимом.

Колегія суддів зазначає, що статтею 51 ВК України врегульовано правовідносини саме з оренди водного об`єкта, а її тлумачення є однозначним в тій частині, що водосховища комплексного призначення не можуть бути об`єктом оренди. Зазначене випливає із самого змісту як відносин оренди, за якої відбувається індивідуалізація водного об`єкта із закріпленням його за конкретною особою з відповідним обмеженням прав інших осіб щодо його використання (в тому числі права загального природокористування), так і мети комплексного водосховища відповідно до його паспорта: забезпечення можливості його одночасного використання для декількох видів діяльності різними особами, відповідно їх доступу до таких об`єктів, забезпечення їх використання у встановленому порядку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.04.2025 р. у справі № 922/1168/23 і такий висновок враховується колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, ч.4 ст. 236 ГПК України.

Системний аналіз норм ст. 59 Земельного кодексу України в контексті здійснення рибогосподарської діяльності дозволяє дійти висновку про те, що земельні ділянки водного фонду можуть надаватися та, відповідно, використовуватись для рибогосподарських потреб:

1) на праві власності громадянами та юридичними особами-власниками переданих їм замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів або створених ними штучних рибогосподарських водойм;

2) на праві постійного користування державними водогосподарськими організаціями або державними рибогосподарськими підприємствами, установами і організаціями для ведення аквакультури;

3) на умовах оренди громадянами та юридичними особами земельними ділянками прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озер, водосховищ, інших водойм для рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури);

4) за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами для рибальства громадянами та юридичним особами.

ФОП Колісніченко Л.С. не є власником земельної ділянки водного фонду, тому відповідно до норм статті 59 ЗК України використання нею земельних ділянок водного фонду можливе виключно або на умовах оренди водного об`єкта, прибережної захисної смуги тощо для ведення рибництва (аквакультури) або за погодженням власників або користувачів земельних ділянок для здійснення рибальства.

Відповідачка ФОП Колісніченко Л.С. доводить, що вона здійснює діяльність у вигляді промислового рибальства на Ладижинському водосховищі.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що звітами про обсяги вилову водних біоресурсів станом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р., 01.11.2023 р., згідно яких за 2021 рік ФОП Колісніченко Л.С. видобула 116,0 тонн водних біоресурсів, за 2022 - 111,2 тонни, а за 10 місяців 2023 року - 90,1 тонну /а.с. 36 38 у т.1/. Підсумковим актом про виконання робіт з відтворення водних біоресурсів підтверджено зариблення ФОП Колісніченко Ладижинського водосховища 15730 екземплярами коропа та 40010 екземплярами товстолоба /а.с. 41 у т.1/.

При цьому, сама відповідачка у процесуальних документах, поданих судам першої та апеляційної інстанції підтверджувала те, що вона здійснює саме розведення, вирощування та вилов водних живих ресурсів.

Колегія суддів враховує, що відповідно до п. 5.1 Правил промислового рибальства в рибогосподарських водних об`єктах України, які були затверджені наказом Державного комітету рибного господарства України від 18.03.1999 № 33 та які втратили чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 10.04.2023 № 785 промисел водних живих ресурсів здійснюється користувачами за плату в межах виділених їм у встановленому порядку квот за дозволами та талонами встановленого зразка, виданими їм державними органами рибоохорони.

Згідно з пп. 9.14.9 Правил користувачам водних живих ресурсів заборонялося проводити на рибогосподарських водних об`єктах та їхніх ділянках роботи з розведення та вирощування водних живих ресурсів.

Отже, доказами у справі підтверджено і відповідачкою не спростовано, що вона здійснює діяльність саме з ведення рибництва (аквакультури) і така її діяльність не підпадає під промислове рибальство.

З врахуванням обставин цієї справи, а саме встановлення судом здійснення відповідачкою саме діяльності з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а не промислового рибальства, здійснення відповідачкою цієї діяльності на водному об`єкті без отримання в установленому ЗК України або Законом України "Про аквакультуру" порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин які визначаються координатами відведеної акваторії) є незаконною.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.04.2025 р. у справі № 922/1168/23 і такий висновок враховується колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, ч.4 ст. 236 ГПК України.

При цьому, як вбачається з матеріалів даної справи та не заперечується сторонами, Кунківська сільська рада як розпорядникам спірних земельних ділянок водного фонду рішень про передачу ФОП Колісніченко Л.С. у користування земельних ділянок водного фонду, на якій розташований водний об`єкт Ладижинське водосховище, не приймалося, договорів з приводу передачі у користування вищевказаного водного об`єкта в комплексі із земельними ділянками не укладалося, згоди або погодження щодо користування земельною ділянкою не надавалося.

Також ФОП «Колісніченко Л.С. не надано документів, які отримані нею в установленому порядку та підтверджують виникнення в неї права на здійснення промислового рибальства на спірному водному об`єкті.

Таким чином, доводи позовної заяви прокурора про порушення відповідачкою вимог ст. 51 Водного кодексу України та ст. 125 126 Земельного кодексу України, оскільки у ФОП Колісніченко Л.С. відсутні правові підстави для користування земельними ділянками водного фонду площею 151,4514 га з кадастровим номером :02:007:0088 та площею 127,8449 га з кадастровим номером :02:003:0192, на яких розташована частина водного об`єкту - Ладижинського водосховища, що використовується відповідачкою у господарській діяльності в режимі рибогосподарської експлуатації підтверджені матеріалами справи.

При цьому відповідно до встановлених обставин справи та фактичних дій відповідачки ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів від 05.01.2018 р. № 33 не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами, зокрема права користування ФОП Колісніченко Л.С. водосховищем комплексного призначення для цілей аквакультури.

Аналогічна правовий висновок про недостатність відповідного режиму і дозволу як правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.04.2025 р. у справі № 922/1168/23, правовідносини у якій є подібними до даної справи № 902/41/24, і такий висновок враховується колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, ч.4 ст. 236 ГПК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду, щодо яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у користування, є неможливим. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельні ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17, від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 р. у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 р. у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 р. у справі № 372/1684/14-ц, від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц і такі висновки враховуються колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, ч.4 ст. 236 ГПК України.

За таких обставин прокурором правомірно обраний такий спосіб захисту, як зобов`язання ФОП Колісніченко Л.С. повернути Кунківській сільській раді спірні земельні ділянки водного фонду.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи були почуті, враховані судами першої та апеляційної інстанції, натомість оскаржуване рішення є вмотивованим, і судом першої інстанції зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає нормам ст. 236 ГПК України та практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України", "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

За результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 28.03.2024 р. у справі № 902/41/24 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і немає підстав для його скасування чи зміни. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача фізичної-особи підприємця Колісніченко Лариси Сергіївни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області від 28.03.2024 р. у справі № 902/41/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Справу № 902/41/24 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений 01.08.2025 р.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.