ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

29 липня 2025 року Справа № 926/1005/25

За позовом Селянського (фермерського) господарства "Вікторія"

до Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області

про визнання права користування землею

Суддя Тинок О.С.

Секретар судових засідань Григораш М.І.

Представники:

від позивача (у режимі ВКЗ) - Гінгуляк О.М.

від відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство "Вікторія" звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою позначеною в державному акті під №1, площею 5,00 га, кадастровий номер :02:001:0015, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, смт. Кельменці, урочище "Скоропада", яка видана на ім`я засновника Фермерського господарства "Вікторія" ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №00088 від 28 квітня 1992 року за реєстровим №16, за Фермерським господарством "Вікторія", , що зареєстроване за адресою: 60100, Чернівецька обл., Дністровський р-н, смт. Кельменці, вул. Колгоспна, 2-Г.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Кельменецької районної ради народних депутатів Чернівецької області від 20 березня 1992 року було затверджено матеріали відведення земельних ділянок для створення селянських/фермерських/ господарств та надано земельну ділянку площею 5,00 га (ріллі) із земель запасу Кельменецької селищної ради, ОСОБА_1 .

28 квітня 1992 року на ім`я засновника Фермерського господарства "Вікторія", ОСОБА_1 , видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №00088 від 28 квітня 1992 року із зазначеним схематичним планом земельної ділянки під №1. Рішенням XIII сесії XXI скликання Кельменецької селищної ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 25 березня 1993 року надано громадянину ОСОБА_1 додатково земельну ділянку площею 4,98 га, яка відображається на схематичному плані державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею під №2. Засновником 13 жовтня 1998 року було здійснено державну реєстрацію суб`єкта господарювання, а саме Селянське/фермерське господарство "Вікторія".

Фермерське господарство "Вікторія" з часу створення і по сьогодні використовує спірні земельні ділянки та своєчасно сплачує податки за підприємницьку діяльність.

Далі позивач стверджує, що встановивши розбіжності в частині правокористувача земельної ділянки, 08 листопада 2024 року Фермерське господарство "Вікторія" звернулося з заявою до державного реєстратора прав власності та речових прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради про внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині зміни користувача земельної ділянки площею 5,00 га кадастровий номер :02:001:0015, а саме з ОСОБА_1 на Фермерське господарство "Вікторія", оскільки господарство вважає, що користувачем земельної ділянки площею 5,00 га :02:001:0015), яка знаходиться за адресою: смт. Кельменці, Дністровського району, Чернівецької області, урочище "Скоропада" являється Ферменське господарство "Вікторія", так як останнє сплачує податки за земельну ділянку, обробляє та використовує земельну ділянку. Однак, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротарем В.М. від 18 листопада 2024 року № 76131326 було відмовлено в реєстрації права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 5,00 га, кадастровий номер :02:001:0015 за Фермерським господарством "Вікторія" у зв`язку із зверненням неналежної особи за вчинення реєстраційної дії. З вищевказаним рішенням державного реєстратора позивач не погоджується та вважає, що реєстратор допустив помилку при зазначенні правокористувача, а тому позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2025 року справу №926/1005/25 передано на розгляд судді Тинок О.С.

Ухвалою суду від 31 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28 квітня 2025 року.

28 квітня 2025 року представником відповідача через підсистему "Електронний суд" подано до суду відзив на позовну заяву (вх. №1788), в якому відповідач заявлені позовні вимоги не визнає та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач вважає, що позовні вимоги до Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області є безпідставними, законодавчо необґрунтованими та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

На час створення Фермерського господарства "Вікторія" питання надання громадянам земельних ділянок у користування, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство регулювалося положеннями статей 50, 51 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року та Законом України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року. Тому, з урахуванням аналізу норм законодавства, земельна ділянка для ведення фермерського господарства надавалася громадянину, а не юридичній особі - фермерському господарству.

Таким чином, відповідач стверджує, що саме ОСОБА_1 , як фізичній особі, а не Фермерському господарству "Вікторія" надано в постійне користування земельні ділянки площею 5,00 га, кадастровий номер :02:001:0015 для ведення селянського (фермерського) господарства та видано на його ім`я державний акт на право довічного успадкованого володіння землею серії Б №00088 від 28 квітня 1992 року.

Відповідач також зазначає, що чинним законодавством не передбачено право постійного користування земельною ділянкою за юридичною особою - фермерським господарством та право передачі постійного користування земельною ділянкою юридичній особі. Відтак, як стверджує відповідач, право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства є виключно правом користування особи, якій це право надано, і не може бути передано іншій особі, а отже, відсутні правові підстави для задоволення позову, а саме визнання за фермерським господарством права постійного користування.

24 квітня 2025 року представник позивача через підсистему "Електронний суд" направив до суду заяву (вх. №1372) про участь у судовому засіданні, призначеному на 28 квітня 2025 року, у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду, яку задоволено ухвалою суду від 25 квітня 2025 року.

06 травня 2025 року представник Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області через підсистему "Електронний суд" направив до суду заяву (вх. №1502) про участь в судовому засіданні, призначеному на 14 травня 2025 року, у режимі відеоконференції в приміщенні суду, яку судом задоволено ухвалою від 07 травня 2025 року.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року постановлено: продовжити строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів; відкласти підготовче засідання на 02 червня 2025 року; позивачу надати суду читабельну та належним чином засвідчену копію рішення Кельменецької районної ради народних депутатів VIII сесії XXI скликання від 20 березня 1992 року - до наступного судового засідання.

02 червня 2025 року представник відповідача через підсистему "Електронний суд" направив до суду заяву про проведення судового засідання без участі відповідача (вх. №2293).

Крім того, 02 червня 2025 року представник позивача через підсистему "Електронний суд" направив до суду клопотання про долучення доказу (вх. №2295), який подається позивачем на виконання вимог ухвали суду від 14 травня 2025 року.

Ухвалою суду від 02 червня 2025 року відкладено підготовче засідання на 16 червня 2025 року. Постановлено позивачу виконати вимоги ухвали суду від 14 травня 2025 року і надати суду читабельну та належним чином засвідчену копію рішення Кельменецької районної ради народних депутатів VIII сесії XXI скликання від 20 березня 1992 року - до наступного судового засідання.

09 червня 2025 року представник відповідача через підсистему "Електронний суд" направив до суду заяву про проведення судового засідання без участі відповідача (вх. №2393).

16 червня 2025 року представник позивача через підсистему "Електронний суд" направив до суду клопотання про долучення доказу (вх. №2485), який подається позивачем на виконання вимог ухвали суду від 02 червня 2025 року.

Ухвалою суду від 16 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 червня 2025 року.

25 червня 2025 року представник відповідача через підсистему "Електронний суд" направила клопотання (вх. №2610), в якому просила суд судове засідання провести без участі представника селищної ради та зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у відзиві.

У судовому засіданні 30 червня 2025 року оголошено перерву до 16 липня 2025 року.

03 липня 2025 року представник відповідача через підсистему "Електронний суд" направив клопотання (вх. №2716), в якому просив суд судове засідання провести без участі представника селищної ради та зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у відзиві.

Представник позивача у судовому засіданні 16 липня 2025 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 16 липня 2025 року постановлено повідомити сторін по справі про відкладення ухвалення та проголошення судового рішення по справі №926/1005/25 на 24 липня 2025 року.

23 липня 2025 року представник відповідача через підсистему "Електронний суд" направив клопотання (вх.2994), в якому просив суд судове засідання провести без участі представника селищної ради та зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у відзиві.

Однак, судове засідання 24 липня 2025 року не відбулося у зв`язку із неможливістю налагодження коректної роботи системи відеоконференцзв`язку, яке унеможливило проведення судового засідання в режимі відеоконференції, що підтверджується актом про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку від 24 липня 2025 року, який долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 24 липня 2025 року призначено ухвалення та проголошення судового рішення по справі №926/1005/25 на 29 липня 2025 року.

Представник відповідача 29 липня 2025 року через підсистему "Електронний суд" направив клопотання (вх.3062), в якому просив суд провести проголошення рішення без участі представника селищної ради та зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у відзиві.

29 липня 2025 року суд проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення, повідомив строк виготовлення повного судового рішення, роз`яснив порядок і строки оскарження рішення та набрання ним законної сили.

Розглянувши подані сторонами у справі документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Кельменецької районної ради народних депутатів Чернівецької області від 20 березня 1992 року затверджено матеріали відведення земельних ділянок для створення селянських/фермерських/ господарств та надано земельну ділянку площею 5,00 га (ріллі) за рахунок земель запасу Кельменецької селищної ради ОСОБА_1 . Відповідно до пункту 2 вказаного рішення дозволено Чернівецькому філіалу інституту "УКРНДІземлепроект" розробити проекти організації використання земель, встановити в натурі межі землеволодінь та виготовлення державних актів на довічне успадкування володіння землею.

28 квітня 1992 року видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння 5,0 га землі серії Б №000088 землеволодільцю ОСОБА_1 на підставі рішення Кельменецької районної ради народних депутатів Чернівецької області із зазначеним схематичним планом земельної ділянки під №1. Відповідно до вказаного акту землю надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства.

25 березня 1993 року рішенням XIII сесії XXI скликання Кельменецької селищної ради Кельменецького району Чернівецької області «Про відведення земельних ділянок селянським/фермерським господарствам» було затверджено матеріальне відведення земельної ділянки в урочищі "Скоропада" для створення селянських/фермерських господарств та надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,08 га (ріллі), що підтверджується архівним витягом від 19 травня 2025 року №06-05/161.

До Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000088 від 28 квітня 1992 року внесено зміни в землеволодінні і вчинено запис про ділянку №2 на підставі рішення XIII сесії XXI скликання Кельменецької селищної ради Кельменецького району Чернівецької області від 25 березня 1993 року, площа земельної ділянки вказана у розмірі 7,04 га з виправленням на 4,98 га.

13 жовтня 1998 року здійснено державну реєстрацію Фермерського господарства "Вікторія" за номером запису про включення відомостей про юридичну особу до Єдиного державного реєстру 0000179, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №357175.

Згідно із пунктом 1.2. Статуту Фермерського господарства "Вікторія" засновником господарства є ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 07 березня 2018 року міститься наступна інформація: 20 лютого 2018 року здійснено реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0015; площа земельної ділянки 5,00 га; форма власності: державна; цільове призначення: 01.02 для ведення фермерського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; орган який зареєстрував земельну ділянку: відділ у Кельменецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області.

У витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 07 березня 2018 року міститься інформація про право власності ОСОБА_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування Кельменецької районної ради народних депутатів Чернівецької області УРСР від 20 березня 1992 року та Державного акту від 28 квітня 1992 №Б 000088.

Водночас, у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024 від 18 грудня 2024 року відсутня будь яка відомість/інформація про право власності/право постійного користування внесені до Поземельної книги.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 19 березня 2018 року, індексний номер 117481268, власником спірної земельної ділянки площею 5,00 га було Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, право постійного користування земельною ділянкою, право довічного успадкованого володіння землею зареєстровано за правокористувачем ОСОБА_1 , а підставою виникнення іншого речового права є Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею, серія та номер Б №000088 від 28 квітня 1992 року.

Станом на 18 грудня 2024 року земельна ділянка площею 5,00 га, кадастровий номер :02:001:0015 перебуває у власності Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області та перебуває у постійному користуванні (довічному успадкованому володінні) у правокористувача ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею, серія та номер Б №000088 від 28 квітня 1992 року, що підтверджується інформацією, вказаною у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

08 листопада 2024 року ОСОБА_1 , як уповноважена особа від Фермерського господарства "Вікторія" звернувся до Кельменецької селищної ради із заявою за реєстраційним номером 63895041 про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер :02:001:0015 за Фермерським господарством "Вікторія".

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області Ротаря Василя Миколайовича від 18 листопада 2024 року №76131326 відмовлено Фермерському господарству "Вікторія" у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із зверненням неналежної особи з заявою про державну реєстрацію.

Земельний кодекс Української РСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею.

Відповідно до статті 6 Земельного кодексу Української РСР громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для ведення селянського (фермерського господарства).

Аналогічний зміст положення міститься у частині 1 статті 50 Земельного кодексу Української РСР, відповідно до якої громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 Земельного кодексу Української РСР.

Отже, починаючи з 1990 року законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства, - право довічного успадковуваного володіння.

Відповідно до вимог статті 55 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Крім того, вже із самої назви правової конструкції можна говорити про можливість такого права бути успадкованим - право довічного успадковуваного володіння.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Водночас, Земельний кодекс Української РСР № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Земельного кодексу Української РСР земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.

При цьому, відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року №563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Згідно з усталеною практикою вищих інстанцій, встановлено, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін в повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Аналіз зазначених змін у земельному законодавстві свідчить про наявність певної правової колізії, у тому числі щодо розмежування різних правових конструкцій, як то право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, та щодо можливості успадкування цих прав.

З урахуванням зазначеного можна зробити висновок про те, що хоч дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

При вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення в дію Закону України «Про фермерське господарство».

Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство.

Водночас, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 22 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначила, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство (як самостійна юридична особа), а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).

Позивач у даній справі обґрунтовує позовні вимоги правовими підставами, які базуються на положеннях щодо права постійного користування землею, що йде усупереч викладеному вище законодавству в сукупності.

Згідно викладеного вище, у даній справі не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яка надана ОСОБА_1 за Фермерським господарством "Вікторія", оскільки спірна земельна ділянка передавалась у довічне успадковуване володіння землі фізичній особі і яка залишається у його володінні і після створення фермерського господарства.

Особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння землі не може бути позбавлення такого права, а після його смерті не відбувається припинення прав і обов`язків, оскільки спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін по справі, що у матеріалах справи дійсно наявний доказ, який свідчить, що земельну ділянку надали ОСОБА_1 , зокрема архівна копія рішення Кельменецької районної ради народних депутатів Чернівецької області від 20 березня 1992 року.

Однак, сам Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землі серії Б №000088 від 28 квітня 1992 року виданий ОСОБА_1 .

Матеріали справи не місять будь яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про допущену описку при виготовлені вищевказаного державного акту.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Згідно із статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06 вересня 2005 року).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15 травня 2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Приписами статті 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до пункту 1 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття рішення позивачем документально не підтверджено, належними, допустимими та беззаперечними доказами не доведено заявлені позовні вимоги.

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи відмову в задоволенні позову, сплачений судовий збір покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову Селянського (фермерського) господарства "Вікторія" до Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою позначеною в державному акті під №1, площею 5,00 га, кадастровий номер :02:001:0015, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, смт. Кельменці, урочище "Скоропада", яка видана на ім`я засновника Фермерського господарства "Вікторія" ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №00088 від 28 квітня 1992 року за реєстровим №16, за Фермерським господарством "Вікторія", , що зареєстроване за адресою: 60100, Чернівецька обл., Дністровський р-н, смт. Кельменці, вул. Колгоспна, 2-Г- відмовити повністю.

У судовому засіданні 29 липня 2025 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 29 липня 2025 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК