РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2025Справа № 910/19615/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Батій О.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області

до Хмельницької обласної держаної адміністрації

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 1) Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України"

2) Державне підприємство "Кам`янець-подільське лісове господарство"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю представників:

від позивача: Багінський А.О.

від відповідача: Антонюк Н.В.

від третьої особи-1: Талалай А.С.

від третьої особи-2: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року Віньковецька селищна рада Хмельницького району Хмельницької області (далі - Селищна рада, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Хмельницької обласної державної адміністрації (далі - Хмельницька ОДА, відповідач), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України», третя особа-1), Державного підприємства «Кам`янець-подільське лісове господарство» (далі - ДП «Кам`янець-подільське лісове господарство», третя особа-2) про витребування з державної власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га).

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) обґрунтовані тим, що згідно з рішенням Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 № 15 «Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» у постійному користуванні Віньковецького спеціалізованого лісогосподарського підприємства (наразі - Комунальне підприємство «Лісове господарство» Віньковецької селищної ради) перебуває земельна ділянка лісового фонду загальною площею 3142,6 га, на яку накладається спірна земельна ділянка площею 2,2606 га з кадастровим номером :05:005:0021, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування та відомостями щодо розташування земель лісового фонду, наданими Українським державним проектно-лісовпорядним виробничим об`єднанням (далі - ВО «Укрдержліспроект»). Позивач вказує, що відповідно до чинного на час спірних правовідносин законодавства земельні ділянки, які належали на праві постійного користування комунальним підприємствам, а також земельні ділянки, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, є землями комунальної власності. Відтак, за твердженням позивача, право комунальної власності на спірну земельну ділянку встановлено законом, державна реєстрація такого права не є обов`язковою, а тому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність у позивача права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. За таких обставин позивач вважає, що дії відповідача з вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га) із комунальної власності селищної ради є протиправними.

У позові Віньковецька селищна рада просить витребувати з державної власності в особі Хмельницької ОДА на свою користь земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2024 у даній справі, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2024, у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04.02.2025 вищевказані судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.03.2025 справа була прийнята до нового розгляду, призначено підготовче засідання, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

У підготовчому засіданні учасники справи надали суду заяви по суті позову, у яких виклали власні доводи стосовно заявлених позовних вимог з урахуванням вказівок Верховного Суду, наведених ним у постанові від 04.02.2025 у даній справі.

Зокрема відповідач (Хмельницька ОДА) у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, вказав, що селищна рада не надала документів, які дають змогу ідентифікувати спірну земельну ділянку та на підставі яких можна встановити факт її передачі Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству (змінено назву на КП «Лісове господарство»). Також відповідач зазначив, що КП «Лісове господарство» всупереч приписам положень статей 22, 23 ЗК України, статті 9 ЛК України, чинним на час прийняття рішення Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 № 15, яким передано Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству в постійне користування земельні ділянки лісового фонду загальною площею 3142,6 га, не отримало акти на право постійного користування землею та, відповідно, не зареєструвало їх у державному земельному кадастрі, що свідчить про користування цією землею без належної правової підстави. Водночас надані позивачем державні акти на право колективної власності, видані господарствам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не є належними доказами у справі, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства, не є державними актами на право постійного користування землею та не стосуються КП «Лісове господарство». Також відповідач вказав, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового господарства, розташована за межами населених пунктів, а тому не може перебувати у комунальній власності. Хмельницька ОДА наголосила на тому, що земельні ділянки, передані у користування ДП "Кам`янець-подільське лісове господарство", щодо яких було проведено інвентаризацію, є землями державної форми власності.

У відповіді на відзив позивач вказав, що рішення Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 № 15 є чинним і підлягає обов`язковому виконанню, відсутність державного акту на право постійного користування землею не означає відсутність права, а свідчить про незавершеність процедури. Позивач вказав, що надані ним матеріали лісовпорядкування є належними доказами, які можуть підтверджувати право КП «Лісове господарство» на постійне користування земельною ділянкою за відсутності державного акту. Також позивач звернув увагу на те, що відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України від 06.09.2012 № 5245-VI, з дня набрання чинності закону (01.01.2013) комунальними землями слід вважати землі лісогосподарського призначення, надані у постійне користування комунальним лісогосподарським підприємствам, незалежно від розташування в межах чи поза межами населених пунктів. Позивач також зазначив, що лісогосподарське цільове призначення було присвоєно спірній земельній ділянці пізніше і це не скасовує факту її переходу у комунальну власність як несформованої, а докази, надані ДП ВО «Укрдержліспроект» підтверджують накладення меж земельної ділянки на квартали та виділи, що перебували у користуванні КП «Лісове господарство» з матеріалами лісовпорядкування.

У свою чергу, відповідач подав заперечення до відповіді на відзив, в яких вказав, що рішення Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 № 15 є лише підставою для отримання правовстановлюючого документа, що посвідчує право постійного користування землею, яке позивач не оформив, та його виконання наразі є неможливим, зважаючи на зміни, що неодноразово були внесені до земельного законодавства.

Третя особа-1 (ДП "Ліси України") подала письмові пояснення по суті позову, в яких зазначила, що спірна земельна ділянка у грудні 2021 року була сформовано як об`єкт цивільних прав з цільовою категорією «для ведення лісогосподарського призначення та пов`язаних із ним послуг», розташована за межами населених пунктів, відтак, в силу п. 24 розділу X Перехідних положень Закону України від 28.04.2021 № 1423- ІX не може належати до комунальної власності. Факт незавершення процедури набуття КП «Лісове господарство» права постійного користування, відсутність будь-яких правовстановлюючих документів підтверджує, що відповідне право воно не набуло. Наявні у справі матеріали лісовпорядкування, на які посилається позивач, велися вже після ухвалення рішення від 04.04.2001 № 15, а тому не можуть підтверджувати право постійного користування КП «Лісове господарство». У задоволенні позовних вимог третя особа-1 просила відмовити.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 17.04.2025, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні під час нового розгляду справи представник позивача заявлені підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні вимог позивача.

Представник третьої-1 надав свої пояснення, вважав, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні, дослідивши наявні докази та врахувавши вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 04.02.2025 у цій справі, дійшов висновку, що позов Віньковецької селищної ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» визначено заходи щодо реформування колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно, а за змістом наказу Державного комітету лісового господарства України Міністерства аграрної політики України від 26.06.2000 № 106/60 «Про ліси сільськогосподарських підприємств» лісові землі паюванню не підлягають, оскільки вони є власністю держави; обласним радам і обласним державним адміністраціям внесено пропозицію про передачу земель лісового фонду.

Так, зокрема, у зв`язку з реформуванням агропромислового сектора економіки та з метою охорони лісового фонду, Віньковецька районна рада Хмельницької області рішенням 14 сесії від 16.02.2001 № 8 «Про створення Віньковецького спеціалізованого лісогосподарського підприємства» вирішила створити при районній раді Віньковецьке спеціалізоване лісогосподарське підприємство та просити обласну раду вирішити питання про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду в постійне користування.

Рішенням Хмельницької обласної ради № 15 від 04.04.2001 «Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» (далі - Рішення № 15 від 04.04.2001) припинено право постійного користування земельними ділянками лісового фонду на території Волочинського, Віньковецького, Городоцького та Славутського районів сільськогосподарських підприємств, які у зв`язку з реформуванням аграрного сектору економіки припинили свою діяльність, та надано у постійне користування земельні ділянки лісового фонду, зокрема, Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству (Віньковецький район) загальною площею 3 142,6 га. Зобов`язано Віньковецьку районну раду видати користувачам земельних ділянок лісового фонду Державний акт на право постійного користування землею.

У 2014 Віньковецьке районне спеціалізоване лісогосподарське підприємство змінило найменування на КП «Лісове господарство» та у 2003, 2016 роках замовило у ВО «Укрдержліспроект» лісовпорядну документацію (планово-картографічні матеріали), на підставі якої здійснювало свою діяльність. Також Хмельницьким обласним управлінням лісового господарства видавались КП «Лісове господарство», як постійному лісокористувачу, лісорубні квитки з 2003 року по 2023 рік.

Отже земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га) знаходилась у постійному користуванні КП «Лісове господарство» та, відповідно, у комунальній власності Селищної ради.

Проте 13.09.2022 Хмельницька обласна військова адміністрація розпорядженням № 325/2022-р передала ряд земельних ділянок, у тому числі й земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га), в постійне користування ДП «Кам`янець-подільське лісове господарство».

Вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га) з комунальної власності стало підставою для звернення Селищної ради з даним позовом до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж самі права має законний володілець майна.

У якості способів захисту порушених прав власника Цивільним кодексом України передбачені віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

До предмету доказування у віндикаційному позові входять факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Відповідні позиції викладені у постановах КГС ВС від 10.10.2023 у справі № 924/1018/22, від 10.06.2020 у справі № 906/585/19, від 17.06.2020 у справі № 916/227/18, від 23.10.2019 у справі № 5015/5293/11.

У даному випадку, обґрунтовуючи свої вимоги про витребування майна (земельної ділянки), позивач вказує на набуття КП «Лісове господарство» права постійного користування спірною земельною ділянкою лісогосподарського призначення на підставі рішення Хмельницької обласної ради № 15 від 04.04.2001.

Так, на час прийняття Хмельницькою обласною радою рішення № 15 від 04.04.2001 правовідносини щодо набуття у постійне користування земельних ділянок лісогосподарського призначення були врегульовані нормами Лісового кодексу України від 21 січня 1994 року № 3852-XII у редакції від 07.12.2000 та Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII у редакції від 12.07.2000.

Відповідно до ст. 6 Лісового кодексу України ( у вказаній редакції) усі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України. Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами.

Згідно з ч. 1-3 ст. 9 Лісового кодексу України користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Лісового кодексу України до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у постійне користування та припинення права користування ними.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу УРСР сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів.

Обласні Ради народних депутатів надають земельні ділянки: із земель усіх категорій за межами населених пунктів для будівництва шляхів, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів та інших лінійних споруд; в усіх інших випадках, крім передбачених частинами першою, другою, третьою і п`ятою цієї статті.

Також на момент прийняття обласною радою народних депутатів Рішення № 15 від 04.04.2001 власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності визнавались рівноправними (ч. 1 ст. 3 ЗК УРСР).

За змістом ч. 2 ст. 3 ЗК УРСР право розпоряджатися землею мали Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передавали землі у власність або надавали у користування та вилучали їх.

Стаття 4 ЗК УРСР проголошувала, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Суб`єктами права державної власності на землю виступають: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.

Отже на час прийняття обласною радою народних депутатів Рішення № 15 від 04.04.2001 Хмельницька обласна рада діяла в межах наданих їй ст. 6, 9, 13 Лісового кодексу України, ст. 19 ЗК УРСР повноважень, припиняючи право колективної власності на земельні ділянки лісового фонду та передаючи їх у постійне користування Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству (КП «Лісове господарство»).

Разом з тим, згідно з приписами ст. 22 ЗК УРСР, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Документами, що посвідчують право власності або право постійного користування землею, з огляду на ст. 23 ЗК УРСР, є державні акти, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Матеріали справи не містять державного акту на право постійного користування земельною ділянкою лісового фонду загальною площею 3 142,6 га, виданого Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству (КП «Лісове господарство») на виконання рішення Хмельницької обласної ради № 15 від 04.04.2001.

Проте суд вважає, що відсутність державного акта на право постійного користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення не може свідчити про відсутність такого права у позивача, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Водночас з змістом пункту 5 Розділу VІІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (в редакції від 20.06.2022, яка набула чинності 10.07.2022) до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх доводів щодо наявності у КП «Лісове господарство» постійного права користування спірною земельною ділянкою позивач надав плани лісонасаджень Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (ВО «Укрдержліспроект») 2002 року, а саме:

- план лісонасаджень Майстерської дільниці № 1 Віньковецького районного спеціалізованого лісогосподарського підприємства, загальною площею 883,0 га;

- план лісонасаджень Майстерської дільниці № 2 Віньковецького районного спеціалізованого лісогосподарського підприємства, загальною площею 1 222,0 га;

- план лісонасаджень Майстерської дільниці № 3 Віньковецького районного спеціалізованого лісогосподарського підприємства, загальною площею 1 028,0 га.

Крім того позивачем долучено до справи план лісонасаджень Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (ВО «Укрдержліспроект») 2014 року, а саме:

- план лісонасаджень КП «Лісове господарство» Віньковецької р/р Майстерська дільниця № 1 загальною площею 894,8 га;

- план лісонасаджень КП «Лісове господарство» Віньковецької р/р Майстерська дільниця № 2, земельної ділянки загальною площею 1 203,6 га

- план лісонасаджень КП «Лісове господарство» Віньковецької р/р Майстерська дільниця № 3, земельної ділянки загальною площею 1 034,6 га.

Також матеріали справи свідчать, що 21.02.2023 Українське державне проектне лісовпорядне об`єднання (ВО «Укрдежліспроект») на адвокатський запит представника позивача надало витяг з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами кварталів і межами їх таксаційних виділів Віньковецького районного спеціалізованого лісогосподарського підприємства відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 (лист № 145 від 21.02.2023).

Зазначена інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, а тому суд робить висновок, що надана ВО «Укрдержліспроект» інформація від 21.02.2023 з картографічними матеріалами є належним доказом приналежності спірної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

З указаного вбачається, що у встановленому законодавством порядку позивач із залученням ВО «Укрдержліспроект» на вказаних вище землях лісового фонду провів роботи з лісовпорядкування, у зв`язку з чим на ділянки лісового фонду, зазначені у рішенні Хмельницької обласної ради № 15 від 04.04.2001, були виготовлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, що затверджені у встановленому законом порядку та є чинними на дату подання позову.

Також суд приймає до уваги те, що Земельний кодекс УРСР, за нормами якого Хмельницька обласна рада народних депутатів приймала Рішення № 15 від 04.04.2001, втратив чинність з 01.01.2002 у зв`язку із прийняттям та вступом у дію Земельного кодексу України від 25.10.2001.

Водночас пунктом 1 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25.10.2001 передбачалося, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Станом на час виникнення спірних правовідносин сторін пункт 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25.10.2001 не змінено, не вилучено. Вказаний пункт є чинним, на що також вказував Верховний Суд у даній справі.

Отже на даний час Рішення № 15 від 04.04.2001 підлягає обов`язковому виконанню в силу приписів статті 144 Конституції України (аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 04.02.2025 у даній справі (910/19615/23) та у постанові Верховного Суду від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23).

За таких обставин відсутність акта на право постійного користування земельною ділянкою свідчить про те, що визначена законом процедура набуття землекористувачем такого права не завершена, оскільки законодавство України як на момент прийняття рішення від 04.04.2001 № 15, так і на час розгляду справи судом не містить граничного строку виконання такого рішення.

Крім того суд врахував висновки Верховного Суду, викладені ним у даній справі, про те, що відсутність державного акта на право постійного користування землями лісогосподарського призначення не може свідчити про відсутність такого права, враховуючи триваючий характер оформлення землекористування. На сьогодні взагалі державний акт не вимагається, а відповідне право вважається набутим у зв`язку з прийняттям радою рішення та подальшою державною реєстрацією такого права. При цьому державна реєстрація лише підтверджує існування у особи такого права.

За встановлених обставин, враховуючи наявність рішення Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 № 15, яке недійсним не визнавалося та не скасовувалося, суд вважає доведеним позивачем факт перебування спірної земельної ділянки на праві постійного користування у КП «Лісове господарство».

Зі свого боку відповідач та третя особа-1 вказували на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX визначено категорії земель, що належать до комунальної власності, та встановлено заборону на передачу у комунальну власність земель лісогосподарського призначення.

Проте суд зазначає, що такі обмеження не застосовуються до спірної земельної ділянки, оскільки вона вже була передана у постійне користування на законних підставах у 2001 році, і таке право виникло ще до набрання чинності нових норм, законодавчих заборон щодо такої передачі на той момент не існувало.

Також суд враховує, що відповідно до пунктів 3, 4 та 6 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012, який набув чинності з 01.01.2013, з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

При цьому у державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу.

З огляду на зазначене, беручи до уваги аналіз чинного законодавства та висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 04.02.2025 у даній справі, суд дійшов висновку, що КП «Лісове господарство» набуло право користування спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га) в силу прямої вказівки закону та характеру набутого права постійного користування, незалежно від розташування цієї ділянки щодо меж населеного пункту.

Поряд з цим із матеріалів справи вбачається, що 30.08.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», указів Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», № 68/2022 «Про утворення військових адміністрацій», на підставі статей 6, 21, 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації статей 17, 57, 92, 122, 123, 125, 126 Земельного кодексу України, листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 05.10.2022 25/7-34/13390-22, Хмельницькою обласною військовою адміністрацією було прийняте розпорядження № 325/2021-р від 13.09.2022 «Про передачу в постійне користування земельних ділянок ДП «Кам`янець-Подільське лісове господарство», а саме - надано в постійне користування державному підприємству «Кам`янець-Подільське лісове господарство» земельні ділянки державної власності загальною площею 691,2505 га (землі лісогосподарського призначення) для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, які розташовані за межами населених пунктів на території Хмельницького району, згідно з додатком, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га).

Передавши таким чином вказані земельні ділянки у постійне користування ДП «Кам`янець-Подільське лісове господарство», відповідач унеможливив завершення процедури набуття права постійного користування на спірні землі за позивачем, та створив ситуацію, за якою є два чинні рішення державного органу щодо передання однієї і тієї ж земельної ділянки різним особам. Такі дії свідчать про невизнання відповідачем за позивачем права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення.

Водночас, згідно з численною практикою Верховного Суду, головною передумовою для задоволення позову про витребування майна є наявні підстави стверджувати про вибуття майна від власника поза його волею та перебування такого майна у безпосередньому володінні відповідача. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Крім того суд зазначає, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Так, у постанові від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.

Отже, встановивши фактичні обставини справи у сукупності з наданими позивачем доказами, суд вважає, що наявні всі підстави для витребування з незаконного володіння відповідача спірної земельної ділянки, яка вибула поза волею Віньковецької селищної ради, а значить - позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даному випадку, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що при ухваленні даного рішення ним повно і всебічно з`ясовано обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та надано оцінку всім аргументам та поданим учасниками справи доказам.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, у тому числі за подачу апеляційної та касаційної скарг, покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області до Хмельницької обласної держаної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", Державне підприємство "Кам`янець-подільське лісове господарство" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Витребувати із державної власності в особі Хмельницької обласної державної адміністрації (Хмельницької обласної військової адміністрації) (29005, м. Хмельницький(з), майдан Незалежності, буд. 2, ідентифікаційний код 22985083) на користь Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (32500, Хмельницька обл., селище Віньківці, вул. Соборної України, буд. 15, ідентифікаційний код 04403315) земельну ділянку за кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2.2606 га).

Стягнути з Хмельницької обласної державної адміністрації (Хмельницької обласної військової адміністрації) (29005, м. Хмельницький(з), майдан Незалежності, буд. 2, ідентифікаційний код 22985083) на користь Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (32500, Хмельницька обл., селище Віньківці, вул. Соборної України, буд. 15, ідентифікаційний код 04403315) судовий збір у сумі 20 707 (двадцять тисяч сімсот сім) грн. 92 коп., судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 24 849 (двадцять чотири тисячі вісімсот сорок дев`ять) грн 60 коп. та судовий збір за подачу касаційної скарги у сумі 41 415 (сорок одна тисяча чотириста п`ятнадцять) грн. 84 коп.

Вступна та резолютивна частини оголошені в судовому засіданні 24 липня 2025 року.

Повне рішення складене 01 серпня 2025 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя К. І. Головіна