РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2025Справа № 910/18499/20 (910/12493/24)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" в особі розпорядника майна арбітражного керуючого Охріменка Олексія Олександровича ( АДРЕСА_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Д, оф. 3)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 30/10, оф. 1-А, ідентифікаційний код 40340380)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміорі Сейлз" (09108, Київська обл., м. Біла Церква, пр-т. Незалежності, 91; ідентифікаційний код 43526534)

про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочину

В межах справи № 910/18499/20

За заявою Приватного акціонерного товариства "Росава"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" (ідентифікаційний код 32344814)

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

Від позивача Кучерявий Д.В. - ліквідатор

Від відповідача 1 Щербак Є.М. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/18499/20 за заявою Приватного акціонерного товариства "Росава" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.12.2020.

10.10.2024 до Господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" в особі розпорядника майна арбітражного керуючого Охріменко Олексія Олександровича з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.10.2024 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" в особі розпорядника майна арбітражного керуючого Охріменко Олексія Олександровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочину в межах справи № 910/18499/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив", залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Преміорі Сейлз", підготовче засідання призначено на 09.12.2024.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.12.2024 розгляд справи відкладено на 20.01.2025.

17.01.2025 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Судове засідання 20.01.2025 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2025 розгляд справи призначено на 23.01.2025.

Судове засідання 23.01.2025 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Чеберяка П.П. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.02.2025 розгляд справи призначено на 12.03.2025.

13.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшло доповнення до заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

13.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" про повернення без розгляду заяви позивача про зміну предмета позову.

14.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшла заява позивача про зміну предмета позову.

18.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" про передачу справи за підсудністю.

24.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення позивача щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" про передачу справи за підсудністю.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.03.2025 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Преміорі Сейлз", розгляд справи відкладено на 26.05.2025.

25.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшла заява розпорядника майна ТОВ "Апогей" про передачу справи за підсудністю.

Протокольною ухвалою від 26.05.2025 залишено без розгляду заяву розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" про передачу справи за підсудністю.

Крім того, ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" в особі розпорядника майна арбітражного керуючого Охріменко Олексія Олександровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміорі Сейлз" про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочину в межах справи № 910/18499/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" до судового розгляду по суті на 09.07.2025.

У судовому засіданні 09.07.2025 позивач надав пояснення по суті позову та підтримав його в повному обсязі.

Представник відповідача 1 щодо задоволення позовних вимог не заперечував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" в особі розпорядника майна арбітражного керуючого Охріменка О.О. вказав, що на виконання обов`язків, визначених ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства та на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 23.08.2023 у справі № 910/18499/20, було проведено інвентаризацію майна боржника та за її результатами виявлено ряд правочинів, які суперечать приписам чинного законодавства, відповідають ознакам недійсності правочину, визначеним ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, та вчинені на шкоду кредиторам боржника (фраудаторні правочини), у зв`язку з чим розпорядник майна звернувся до суду з позовами про визнання недійсними договорів, укладених боржником, а також застосування наслідків недійсності правочинів в межах справи № 910/18499/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив".

Так, зокрема, рішенням Господарського суду м. Києва від 10.07.2024 у справі № 910/18499/20 (910/17893/23), яке набрало законної сили 13.08.2024, позов задоволено. Визнано недійсними договори про відступлення права вимоги, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" № 01-08 від 18.07.2017, № 01-09 від 26.09.2017, № 01-11 від 27.11.2017, № 01-1 від 25.01.2018, № 01-4 від 03.04.2018, № 02-4 від 03.04.2018, № 03-4 від 04.04.2018. Застосовано наслідки недійсності правочинів та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" 356 576 211,83 грн., а також здійснено розподіл судових витрат.

Таким чином, Товариству з обмеженою відповідальністю "Хімреактив", як кредитору, належить право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей", як боржника, у розмірі 356 576 211,83 грн.

В свою чергу, Товариству з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" в особі розпорядника майна (позивач) стало відомо, що Товариству з обмеженою відповідальністю "Апогей" (відповідач 1) належало право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Монтале» (в подальшому змінене найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Монтале») за договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020 у розмірі 400 000 000,00 грн.

Однак, 22.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей", як первісним кредитором (відповідач 1), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артфінброк» (відповідач 2), як новим кредитором, був укладений договір №1-22/02 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020.

За умовами п.4.1. - 4.2. договору № 1-22/02 від 22.01.2021 сторони дійшли згоди, що ціна договору складає 3 000 000, 00 грн., яку новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору до 31.12.2021. При цьому за умовами п.3.1.3. Договору № 1-22/02 від 22.01.2021 право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладання цього договору.

Отже, відповідач 1 відчужив на користь відповідача 2 право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтале» у розмірі 400 000 000,00 грн. за 3 000 000,00 грн. тобто з дисконтом більш ніж 99 %.

В подальшому, відповідач 2 відступив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" (відповідач 3) право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтале» у розмірі 398 000 000, 00 грн. на підставі Договору № 1-18/03 від 18.03.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна".

Окрім того, відповідач 2 відступив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрум Капітал» (в подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Преміорі Сейлз", відповідач 4) право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтале» у розмірі 2 000 000, 00 грн. на підставі Договору № 2-18/03 від 18.03.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020.

Також позивачу стало відомо, що відповідачу 1 до 22.02.2021 належало право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп" за попередніми договорами у розмірі 214 154 752, 00 грн.

Однак, 22.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" (відповідач 1), як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Артфінброк» (відповідач 2), як новим кредитором, був укладений договір № 2-22/02 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами.

За умовами п.4.1.-4.2. Договору № 2-22/02 від 22.01.2021 сторони дійшли згоди, що ціна договору складає 1 000 000, 00 грн., яку новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору до 31.12.2021. При цьому за умовами п.3.1.3. Договору № 2-22/02 від 22.01.2021 право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладання цього Договору.

Отже, відповідач 1 відчужив на користь відповідача 2 право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп" у розмірі 214 154 752, 00 грн. за 1 000 000,00 грн. тобто з дисконтом більш ніж 99 %.

В подальшому, відповідач 2 відступив на користь відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп" у розмірі 213 154 152,00 грн. на підставі Договору № 30/03-1 від 30.03.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами.

Також відповідач 2 відступив на користь відповідача 4 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміорі Сейлз" право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп" у розмірі 1 000 000,00 грн. на підставі Договору № 30/03-2 від 30.03.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами.

Позивач зазначає, що оспорювані правочини вчинені боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" на шкоду кредиторам, що ставить під сумнів його добросовісність, у зв`язку з чим такі правочини є фраудаторними та підлягають визнанню недійсними, у тому числі на підставі загальних засад цивільного законодавства.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, статтею 42 КУзПБ.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Наведений висновок сформований Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 10.07.2024 у справі № 910/18499/20 (910/17893/23), яке набрало законної сили 13.08.2024, визнано недійсними правочини, укладені між позивачем та відповідачем 1, а також застосовано наслідки недійсності таких правочинів шляхом стягнення відповідача 1 на користь позивача 356 576 211,83 грн.

Отже, позивачу, як кредитору належить право вимоги до відповідача 1, як боржника, в розмірі 356 576 211,83 грн.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною третьою статті 13 ЦК України унормовано, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Верховним Судом неодноразово зроблений висновок щодо того, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, пункт 153; постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, п. 10.34; постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.11.2022 у справі № 44/380-б (910/16410/20), від 05.04.2023 у справі № 906/43/22 (906/459/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц викладено наступні висновки щодо застосування норм права.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду врахувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає фраудаторними правочинами не лише ті, які прямо визначені чинним законодавством, зокрема, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, але і ті, які суперечать загальним засадам цивільного законодавства, що передбачені ст. 3, 13 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 виклала наступні правові висновки щодо застосування вищезазначених норм права.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), пункти 76.3, 76.5).

У Рішенні від 28 квітня 2021 року№ 2-р(II)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 ЦК України Конституційний Суд України визнав, що зазначені положення ЦК України є конституційними та такими, що не суперечать частині другій статті 58 Конституції України. Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатував, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 цього Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзаци другий, третій пункту 5.3, пункт 5.4 та абзац другий пункту 8.2 мотивувальної частини цього Рішення).

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155).

Будь який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Наведений правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

У даній справі оспорювані договори були укладені у період існування невиконаних зобов`язань відповідача 1 перед іншими кредиторами, зокрема, позивачем, що, у свою чергу, свідчить про недобросовісність дій відповідача 1 та вчинення оспорюваних правочинів на шкоду своїм кредиторам шляхом виведення власних майнових активів на користь третіх осіб.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, враховуючи встановлення обставин щодо наявності ознак фраудаторності оспорюваних правочинів, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частина 3 вказаної статті зазначає, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2024 у справі №21/5005/2686/2012, зроблено наступний правовий висновок: «Якщо майно (майнове право) було відчужено власником за недійсним (нікчемним) правочином, то він може повернути це майно в порядку реституції, передбаченому частиною першою статті 216 ЦК України, лише у випадку, якщо воно продовжує перебувати у володінні особи, яка придбала його за таким правочином. У разі якщо таке майно (майнове право) було в подальшому відчужено іншій особі, яка не є стороною недійсного (нікчемного) правочину, то власник може витребувати це майно лише в порядку, передбаченому статтями 387, 388 ЦК України. Якщо таке майно (майнове право) не підлягає витребуванню відповідно до статті 388 ЦК України, то добросовісний набувач відповідно до статті 330 цього Кодексу набуває право власності на нього.

З огляду на викладені обставини та наведені норми, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо застосування наслідків недійсності оспорюваних правочинів шляхом витребування у відповідача 3 та відповідача 4 на користь відповідача 1 прав вимоги за недійсними правочинами.

Ураховуючи викладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір № 1-22/02 від 22.02.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артфінброк» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Д, оф. 3; ідентифікаційний код 38960167).

3. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Інвестиційна» (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 30/10, оф. 1-А; ідентифікаційний код 40340380) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Монтале» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 3/5, оф.215; ідентифікаційний код 43249891) на суму 398 000 000 (триста дев`яносто вісім мільйонів) грн. 00 коп., а також всі інші права вимоги за договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Монтале» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 3/5, оф.215; ідентифікаційний код 43249891).

4. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміорі Сейлз» (09108, Київська обл., м. Біла Церква, пр-т. Незалежності, 91; ідентифікаційний код 43526534) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Монтале» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 3/5, оф.215; ідентифікаційний код 43249891) на суму 2 000 000 (два мільйони) грн. 00 коп., а також всі інші права вимоги за договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Монтале» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 3/5, оф.215; ідентифікаційний код 43249891).

5. Визнати недійсним договір № 2-22/02 від 22.02.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артфінброк» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Д, оф. 3; ідентифікаційний код 38960167).

6. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Інвестиційна» (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 30/10, оф. 1-А; ідентифікаційний код 40340380) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредіт Інвестмент Груп» (04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8; ідентифікаційний код 41586125) на суму 213 154 752 (двісті тринадцять мільйонів сто п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві) грн. 01 коп., а також всі інші права вимоги за попереднім договором №02/12/2019 про порядок здійснення договору цесії (відступлення права вимоги) від 03.12.2019, попереднім договором про відступлення права вимоги та майнових прав за кредитними договорами, забезпечення та кредиторської заборгованості від 17.01.2020, попереднім договором №03/06/2020 про порядок здійснення договору цесії (відступлення права вимоги) від 03.06.2020, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредіт Інвестмент Груп» (04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8; ідентифікаційний код 41586125).

7. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміорі Сейлз» (09108, Київська обл., м. Біла Церква, пр-т. Незалежності, 91; ідентифікаційний код 43526534) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредіт Інвестмент Груп» (04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8; ідентифікаційний код 41586125) на суму 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., а також всі інші права вимоги за а також всі інші права вимоги за попереднім договором №02/12/2019 про порядок здійснення договору цесії (відступлення права вимоги) від 03.12.2019, попереднім договором про відступлення права вимоги та майнових прав за кредитними договорами, забезпечення та кредиторської заборгованості від 17.01.2020, попереднім договором №03/06/2020 про порядок здійснення договору цесії (відступлення права вимоги) від 03.06.2020, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредіт Інвестмент Груп» (04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8; ідентифікаційний код 41586125).

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 9-А, оф. 401; ідентифікаційний код 31604142) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" (02091, м. Київ, вул. Ялтинська, 5-Б; ідентифікаційний код 32344814) судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артфінброк» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Д, оф. 3; ідентифікаційний код 38960167) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" (02091, м. Київ, вул. Ялтинська, 5-Б; ідентифікаційний код 32344814) судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

10. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Інвестиційна» (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 30/10, оф. 1-А; ідентифікаційний код 40340380) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" (02091, м. Київ, вул. Ялтинська, 5-Б; ідентифікаційний код 32344814) судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміорі Сейлз» (09108, Київська обл., м. Біла Церква, пр-т. Незалежності, 91; ідентифікаційний код 43526534) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімреактив" (02091, м. Київ, вул. Ялтинська, 5-Б; ідентифікаційний код 32344814) судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

12. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

13. Копію рішення направити сторонам.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.07.2025.

Суддя П.П. Чеберяк