ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2025 Справа № 914/1366/25

Господарський суд Львівської області в складі головуючого судді Бургарт Т.І., при секретарі судового засідання Кравець О.І. розглянув у судовому засіданні справу за позовом

позивача: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

до відповідача: Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

про: стягнення витрат на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 у сумі 5618,88 грн, -

з участю:

представника позивача: не з`явився

представника відповідача: Кравчук О.В.

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України про стягнення витрат на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 у сумі 5 618,88 грн, яка виникла за період з 07 вересня 2017 року по 17 листопада 2017 рік.

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду і протоколах судових засіданнях.

Аргументи учасників справи.

Аргументи позивача.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідачем, у порушення своїх зобов`язань, не було здійснено відшкодування витрат на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 за період з 07 вересня 2017 року по 17 листопада 2017 року у сумі 5 618,88 грн. Відповідно до позиції позивача, обов`язок з відшкодування цих витрат випливає з положень Інструкції про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання у дисциплінарному батальйоні, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 18 травня 2015 року № 215.

На підтвердження витрат, понесених на харчування ОСОБА_1 , позивачем було направлено на адресу відповідача акт на відшкодування витрат та довідку-розрахунок за відповідний період. Однак, як зазначає позивач, відповіді на зазначені документи не було отримано відповідачем.

Згодом позивач повторно направив ті ж документи разом із претензією №?3 «Про відшкодування витрат за харчування засудженого військовослужбовця». У відповіді на вказану претензію, листом від 21 березня 2024 року №?1997/52, відповідач повідомив про відсутність правових підстав для здійснення виплати відповідної компенсації.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з відповідача суми витрат на харчування засудженого військовослужбовця в розмірі 5 618,88 грн. Позивач вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Аргументи відповідача.

Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на відсутність між сторонами договірних правовідносин, які, згідно з чинним законодавством, є необхідною передумовою для виникнення обов`язку щодо відшкодування витрат на харчування засудженого військовослужбовця.

Як зазначено у відзиві, така угода між Військовою частиною НОМЕР_1 та Військовою частиною НОМЕР_3 за період з 07 вересня по 17 листопада 2017 року укладена не була. Через відсутність відповідного договору відповідач не мав юридичних підстав для реєстрації бюджетних зобов`язань у Державній казначейській службі України та здійснення виплати.

Таким чином, без належного оформлення договірних зобов`язань між військовими частинами, як це прямо вимагається нормативними актами, проведення розрахунків неможливе.

Крім того, відповідач наголошує на порушенні позивачем вимог щодо оформлення фінансових документів, зокрема пункту 4 розділу XIII Інструкції №?215. Зазначається, що позивач оформив лише один примірник акту та довідки-розрахунку замість двох, як того вимагає вказаний пункт, що виключає можливість належного бухгалтерського оформлення відповідної операції.

Також, відповідач заперечує факт отримання листа від 10 червня 2019 року, адже, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надсилання цього листа чи вручення його представнику відповідача.

З урахуванням наведеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності. На його думку, початок перебігу позовної давності слід обчислювати з моменту завершення строку утримання засудженого військовослужбовця тобто з 17 листопада 2017 року. Враховуючи, що строк позовної давності в даному випадку є загальним три роки позивач мав звернутися до суду до 17 листопада 2020 року. Зважаючи на те, що позов подано лише у 2025 році, відповідач вважає строк позовної давності пропущеним та просить застосувати його, що є підставою для відмови у позові.

Обставини справи встановлені судом.

Судом встановлено, що у період з 07 вересня 2017 року по 17 листопада 2017 року засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 , який проходив службу у Військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України, відбував покарання у дисциплінарному батальйоні, розміщеному на базі Військової частини НОМЕР_1 . Цей факт підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 №?175 від 07 вересня 2017 року про прибуття до місця відбування покарання та наказом №?228 від 17 листопада 2017 року про вибуття з місця відбування покарання (а.с. 32, 34).

Протягом зазначеного періоду утримання військовослужбовця, зокрема забезпечення харчуванням, здійснювалося за рахунок Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою-розрахунком за харчування військовослужбовця іншого формування на суму 5 618,88 грн, складеною за формою, передбаченою нормативними актами (а.с 35).

З метою компенсації понесених витрат, позивачем складено акт на відшкодування витрат і довідку-розрахунок, а також підготовлено відповідачу лист №?43/853 від 10 червня 2019 року (а.с.13). Водночас, як встановлено судом, доказів фактичного надсилання цього листа відповідачу або його отримання суду не надано.

Згодом, позивачем було направлено звернення у вигляді претензії №?3 від 21 лютого 2024 року вих. №?53/797 (а.с.14-16), до якої було долучено копії актів та розрахунків. У відповіді на претензію, листом №?50/02/12-497 від 12 березня 2024 року, військова частина НОМЕР_3 повідомила, що не вбачає підстав для здійснення виплати, оскільки між сторонами відсутній договір, який би врегульовував порядок компенсації витрат на харчування засуджених військовослужбовців, що є обов`язковим для реєстрації бюджетних зобов`язань і здійснення видатків через Державну казначейську службу України (а.с 17-18).

У зв`язку з відмовою відповідача у добровільному відшкодуванні витрат, понесених на харчування військовослужбовця, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення суми витрат у розмірі 5'?618,88 грн.

Оцінка суду.

Щодо суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у частинах 1, 7 статті 193 ГК України.

Судом встановлено, що засуджений військовослужбовець ОСОБА_1 , який проходив службу у Військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України, відбував покарання у дисциплінарному батальйоні, розміщеному на базі Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим у Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України виник обов`язок відшкодувати позивачу витрати на харчування засудженого.

При цьому, послуги з надання харчування військовослужбовця надавалися позивачем на підставі витягу з наказів командира військової частини НОМЕР_1 про прибуття військовослужбовця для відбування покарання та припинялися на підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 про закінчення строку відбування покарання.

Процедура забезпечення харчуванням військовослужбовця, який відбуває покарання у дисциплінарному батальйоні, та порядок відшкодування пов`язаних із цим витрат визначається Інструкцією про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженої наказом Міністерства оборони України №?215 від 18 травня 2015, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, згідно з вказаною Інструкцією, засуджені військовослужбовці забезпечуються харчуванням за нормами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №?426 від 29 березня 2002. Якщо засуджений проходить службу в іншому військовому формуванні, а відбуває покарання у дисциплінарному батальйоні, фінансово-економічною службою дисциплінарного батальйону у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат за харчування засуджених військовослужбовців інших військових формувань.

Цей рахунок та Акт надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати (другий примірник Акта, скріплений гербовою печаткою військової частини іншого військового формування, повертається до дисциплінарного батальйону).

Військова частина іншого військового формування у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного Акта перераховує кошти до дисциплінарного батальйону. Отримані кошти за відшкодування витрат на харчування засуджених військовослужбовців командир дисциплінарного батальйону перераховує у повному обсязі на відповідний рахунок Міністерства оборони України.

З огляду на встановлені обставини справи та приписи Інструкції про порядок відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, затвердженої наказом Міністерства оборони України №?215 від 18 травня 2015, у відповідача Військової частини НОМЕР_3 виникло зобов`язання з відшкодування витрат на харчування засудженого військовослужбовця, який перебував на утриманні у дисциплінарному батальйоні, розміщеному на базі Військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, обов`язок військової частини, у якій проходить службу засуджений військовослужбовець, з відшкодування витрат на його харчування під час відбування покарання у дисциплінарному батальйоні виникає не на підставі цивільно-правового договору, а безпосередньо з приписів нормативного акта відомчої інструкції, яка конкретизує норми бюджетного, адміністративного та публічного права, що регулюють фінансування військових частин та порядок міжвідомчих розрахунків у системі Збройних Сил України.

Правова конструкція таких зобов`язань відповідає приписам частини першої статті 11 Цивільного кодексу України, згідно з якою підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, акти органів державної влади.

Аргументи відповідача щодо відсутності укладеного сторонами договору як обставини, яка підтверджує відсутність зобов`язання щодо відшкодування витрат на харчування засудженого військовослужбовця суд оцінює критично з огляду на таке.

Відповідач посилається Положення про продовольче забезпечення Національної гвардії України в мирний час, затвердженого наказом МВС №?1118 від 14 вересня 2015 (далі Положення), зокрема на пункт 34, стверджуючи, що відшкодування витрат на харчування можливе лише за умови укладення відповідного договору між військовими частинами.

Зміст пункту 34 Положення передбачає, що військовослужбовці, які відбувають арешт у дисциплінарному порядку на гауптвахті, забезпечуються харчуванням через військову частину, до якої гауптвахта прикріплена на продовольче забезпечення, а у разі, якщо гауптвахта прикріплена до військової частини, яка не входить до складу Національної гвардії України, відшкодування витрат здійснюється на підставі укладеної угоди між відповідними військовими частинами.

Відтак, цей нормативний акт регламентує порядок харчування військовослужбовців, які відбувають дисциплінарний арешт на гауптвахті, що є окремим видом дисциплінарного стягнення, який суттєво відрізняється від виконання покарання у дисциплінарному батальйоні.

Інструкція Міністерства оборони України №?215 від 18.05.2015 та Положення про продовольче забезпечення Національної гвардії України в мирний час, затвердженого наказом МВС №?1118 від 14.09.2015 встановлюють різні правові режими та процедури для дисциплінарного арешту на гауптвахті і тримання у дисциплінарному батальйоні, останній із яких є формою виконання покарання засудженого військовослужбовця.

Вказаний пункт 34 Положення не передбачає регулювання правовідносин, що виникають при відбуванні покарання в дисциплінарному батальйоні, і не містить положень, які обмежували б або відміняли зобов`язання щодо відшкодування витрат на харчування у цьому випадку.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку зобов`язання з компенсації витрат на харчування виникає не з волевиявлення сторін (договору), а з одностороннього вольового акту державного органу, який має обов`язковий характер і деталізує механізм господарської взаємодії у межах оборонної системи.

Отже, позиція відповідача ґрунтується на неправильному застосуванні норми права, що не відповідає фактичним обставинам справи та суті спірних правовідносин. Така аргументація є формальною і не позбавляє відповідача обов`язку відшкодувати понесені витрати в порядку та строки, визначені спеціальним нормативним регулюванням. Таким чином, відмова відповідача у виконанні зобов`язання є неправомірною і не може бути підтримана судом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено з матеріалів справи, з метою компенсації понесених витрат, позивачем було підготовлено акт на відшкодування витрат і довідку-розрахунок за харчування засудженого військовослужбовця, які, за твердженням позивача, були направлені відповідачу супровідним листом від 10 червня 2019 року.

Однак суд зазначає, що відповідачем заперечується факт отримання акта та рахунку у 2019 році, а у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт фактичного направлення цього листа або отримання його адресатом. Відсутність таких доказів не дає можливості суду визнати обставину направлення зазначених документів у 2019 році як встановлену.

Водночас, згодом, позивачем було повторно направлено звернення у вигляді претензії №?3 від 21 лютого 2024 року, до якої були долучені копії акта та довідки-розрахунку. Цей документ отриманий та розглянутий відповідачем, про що свідчить відповідь військової частини НОМЕР_3 від 12 березня 2024 року, у якій вказано на відсутність підстав для здійснення виплати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що саме обмін претензією №?3 від 21 лютого 2024 року та відповіддю на неї від 12 березня 2024 року є належно підтвердженим фактом взаємного листування між сторонами, яке засвідчує наявність спору щодо компенсації витрат на харчування засудженого військовослужбовця.

Норми Інструкції №?215 мають характер спеціального регулятора господарських правовідносин, що виникають між військовими частинами у зв`язку з наданням послуг (у даному випадку харчування). Такий акт чітко регламентує не лише підстави виникнення обов`язку щодо компенсації витрат, а й процедуру, строки та форму його виконання. Відповідно, після отримання належним чином оформлених документів (рахунка та акта), у Військової частини НОМЕР_3 виник обов`язок здійснити оплату у десятиденний строк, який безпідставно не був виконаний.

Щодо строків позовної давності.

Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з приписами частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з матеріалами справи, утримання військовослужбовця ОСОБА_1 у дисциплінарному батальйоні закінчилося 17 листопада 2017 року.

Як вважає відповідач, саме з цієї дати обчислюється загальний строк позовної давності тривалістю три роки.

Однак такий підхід є юридично хибним, оскільки не враховує специфіки правовідносин, що виникли між сторонами, зокрема обов`язку Військової частини НОМЕР_3 з відшкодування витрат за утримання її військовослужбовця в дисциплінарному батальйоні, що оформляється на підставі розрахункового документа та рахунку, направленого на адресу відповідної військової частини. Саме в цей момент кредитор реалізує своє право на вимогу, а боржник дізнається або мав дізнатися про наявність зобов`язання.

Таким чином, початком перебігу позовної давності у цій справі є не дата завершення утримання ОСОБА_1 у дисциплінарному батальйоні (17 листопада 2017), а дата, коли Військова частина НОМЕР_1 звернулася з вимогою про оплату витрат до Військової частини НОМЕР_3 , тобто дата направлення або отримання відповідного рахунку. Саме з цього моменту Військова частина НОМЕР_3 отримала об`єктивну можливість дізнатися про порушення права, з якого обчислюється позовна давність відповідно до частини першої статті 261 ЦК України.

Крім того, чинним законодавством не встановлено жодного спеціального строку, впродовж якого військова частина, що фактично понесла витрати, зобов`язана звернутися з вимогою про їхнє відшкодування до іншої військової частини. Така вимога є реалізацією права на відшкодування фактичних витрат у межах бюджетних правовідносин, які за своєю природою є публічно-правовими, проте регулюються нормами цивільного права у частині зобов`язань.

Відсутність встановленого строку для звернення з вимогою означає, що саме факт направлення відповідного рахунку або претензії визначає момент виникнення зобов`язання у потенційного боржника, і лише з цього моменту в останнього виникає обов`язок виконати вимогу, а отже і право кредитора звернутися до суду у разі невиконання. Таким чином, строк позовної давності не може починатися до того часу, поки не виникло зобов`язання і не з`явилася фактична заборгованість, яка є предметом судового захисту.

У зв`язку з цим твердження відповідача щодо початку перебігу позовної давності з дати звільнення військовослужбовця з дисциплінарного батальйону є безпідставним і не узгоджується з принципами обчислення позовної давності, визначеними статтями 261 та 267 ЦК України.

Висновки суду.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт перебування військовослужбовця ОСОБА_1 на утриманні у дисциплінарному батальйоні Військової частини НОМЕР_1 у період з 07 вересня 2017 року по 17 листопада 2017 року, а також обґрунтованість розрахунку вартості харчування у розмірі 5?'618,88 грн, суд вважає, що надані позивачем документи є достатніми для підтвердження факту надання відповідних послуг та наявності у відповідача обов`язку їх компенсувати.

Водночас, відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б спростовували вказані обставини чи свідчили про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Навпаки, у відповіді на претензію фактичне утримання військовослужбовця не заперечується, а заперечення стосуються лише відсутності формального договору між частинами.

За таких обставин, оцінюючи подані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з Військової частини НОМЕР_3 суми витрат на харчування військовослужбовця у розмірі 5'?618,88 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані розглядом справи, покладаються - у разі задоволення позову на відповідача.

Звертаючись до суду із позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 312 від 24 квітня 2025 року.

Таким чином, зважаючи на повне задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3 028,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 42, 46, 74, 73, 76-78, 80, 86, 129, 236-241, 252 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) витрати на харчування засудженого військовослужбовця ОСОБА_1 у сумі 5618,88 грн.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 3 028,00 грн сплаченого судового збору.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Рішення суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.07.2025.

Суддя Бургарт Т.І.