ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2025м. ДніпроСправа № 904/2079/25

за позовом Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг

до Фізичної особи-підприємця Тарана Івана Сергійовича, м. Дніпро

про визнання недійсним договору від 08.05.2023 № 309; стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 5 597 000 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

При секретарі судового засідання Дейнеці А.В.

Представники:

Прокурор: не з`явився

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Сопін Артем Станіславович (поза межами приміщення суду) - ордер серія АР № 1237700 від 02.05.2025

РУХ СПРАВИ.

Криворізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Криворізької міської ради звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Тарана Івана Сергійовича про визнання недійсним договору від 08.05.2023 № 309; стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 5 597 000 грн.

Ухвалою суду від 05.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 28.05.2025.

Протокольною ухвалою від 28.05.2025 судом відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про залучення третьої особи.

Ухвалою суду від 28.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 16.07.2025.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПРОКУРОРА.

Прокурор зазначив, що Виконавчим комітетом Криворізької міської ради в системі електронних публічних закупівель «Prozorro» оголошено проведення відкритих торгів з особливостями за ідентифікатором закупівлі в системі: UA-2023-04-13-009804-а, назва предмета закупівлі: «ДК 021:2015:34710000-7: Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном» (Квадрокоптери); назва номенклатурної позиції предмета закупівлі: Квадрокоптер у комплекті з інтелектуальними акумуляторними батареями, квадрокоптер.

Очікувана вартість предмета закупівлі 6 240 000,00 грн.

Дата оприлюднення: 13 квітня 2023 року 16:37.

Кінцевий строк подання тендерних пропозицій: 21 квітня 2023 року о 00:00.

Дата та час проведення електронного аукціону: 21 квітня 2023 року о 00:02.

Розмір мінімального кроку пониження ціни: 31 200,00 грн.

Дата та час розкриття тендерних пропозицій: 21 квітня 2023 року о 00:00.

Відповідно до Реєстру отриманих тендерних пропозицій для, участі у цих Торгах свої тендерні пропозиції надали 6 суб?єктів господарювання.

Прокурор зазначив, що переможцем закупівлі було визнано Фізичну особу-підприємця Тарана Івана Сергійовича.

Як вказав прокурор, за результатами процедури закупівлі між Виконавчим комітетом Криворізької міської ради (надалі - замовник) та Фізичною особою-підприємцем Тараном Іваном Сергійовичем (надалі - постачальник) укладено договір № 309 від 08.05.2023 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, предмет договору: товари на виконання заходів територіальної оборони "34710000-7, Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном» (Квадрокоптери)" (надалі - товар).

Згідно з п. 1.2 договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника товар відповідно до специфікації (Додаток № 1), а замовник зобов`язується прийняти й оплатити цей товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, ціна договору становить 5 597 000 грн. без ПДВ.

Прокурор стверджує, що за видатковими накладними № 15 від 10.05.2023 та № 40 від 26.06.2023 постачальник поставив замовнику товар на загальну суму 5 597 000 грн., а замовник оплатив поставлений товар платіжними інструкціями № 1222 від 15.05.2023 та № 1721 від 27.06.2023 на загальну суму 5 597 000 грн.

Після цього, за твердженням прокурора, рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 16.05.2024 № 54/25-р/к у справі № 54/37-23 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» встановлено, що дії фізичної особи - підприємця Тарана Івана Сергійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «Міжгалузевий регіон», які полягали у: використанні одних і тих же ІР-адрес, синхронності дій, комунікації між собою засобами мобільного зв`язку, наданні та поверненні один одному поворотної фінансової допомоги, взаємозв`язку між ними через Тарана Олександра Сергійовича тощо, є узгодженою поведінкою, що стосується спотворення результатів торгів, проведених в системі електронних закупівель Prozorro за ідентифікаторами: UA-2022-08-25-006471-а, UA-2022-08-25-007048-а, UA-2022-09-19-003253-а, UA-2022-12-26-016451-а, UA-2023-03-22-007543-а, UA-2023-03-30-005572-а, UA-2023-04-12-011249-а, UA-2023-04-13-009804-а. Така поведінка Відповідачів становить порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України від 11.01.2001 № 2210-ІІІ «Про захист економічної конкуренції».

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання правочину обома сторонами в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

За таких обставин, на думку прокурора, договір від 08.05.2023 № 309 має бути визнаний недійсним з підстав невідповідності укладеного договору вимогам чинного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а отримане постачальником на виконання цього договору - повернуте замовнику.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

Позивач у письмових поясненнях заперечив проти задоволення позовних вимог прокурора за таких обставин.

Позивач зазначив, що, беручи до уваги лист управління економіки виконкому Криворізької міської ради від 28.05.2025 № 7-23/11-06-21/414, виконання умов договору №309 від 08.05.2023 в повному обсязі, відсутність претензій до відповідача щодо виконання даного договору, вбачається відсутність підстав для звернення Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону з даними позовними вимогами в інтересах виконкому Криворізької міської ради.

Позивач наполягає на тому, що договір № 309 від 08.05.2023 укладений сторонами у відповідності до норм чинного законодавства України, а саме відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням особливостей здійснення закупівель, затверджених Постановою КМУ № 1178 від 12.10.2022 "Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування".

Позивач зауважив, що Державною аудиторською службою України моніторинг зазначеної закупівлі не проводився.

Позивач вказав, що у позовній заяві відсутнє посилання на норми чинного законодавства щодо віднесення оспорюваного договору до договорів, щодо яких встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочинів. За фактичними обставинами даної справи, які не заперечуються прокурором у позові, у даному випадку двостороння реституція є не можливою через те, що отриманий товар за договором отримано в повному обсязі та передано до військових частин для виконання завдань і заходів у сфері оборони, що у даному випадку є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Позивач звернув увагу суду, що матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів того, що укладений договір містить ознаки нікчемності або недійсності в силу закону (ст.228 ЦК України), зокрема, того що укладення договору відбулось з порушенням суттєвих основ правопорядку (без дотримання встановленої законом процедури), що має наслідком безпідставне заволодіння бюджетними коштами. Рішення Адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 16.05.2024 № 54/25-р/к справа №54/37-23 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладання штрафу» не є безумовною підставою для визнання недійсними правочинів, укладених в результаті вчинення таких дій.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач у відзиві заперечив проти задоволення позовних вимог за таких обставин.

Відповідач зауважив, що у матеріалах справи відсутні докази негативних наслідків у позивача від виконання договірних зобов`язань сторонами, що свідчили б про погіршення його фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача або завдання збитків іншим учасникам господарських відносин.

Відповідач наполягає на тому, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Відповідач вважає, що застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України можливе виключно у разі доведеного умислу сторони на вчинення правочину з протиправною метою. Такий умисел у даному випадку повністю відсутній. Прийняття та використання поставленого товару без будь-яких зауважень підтверджує добросовісність дій відповідача як постачальника.

Відповідач зазначив, що жодна обставина та доказ у цій справі не свідчить про те, що договір № 309 від 08.05.2023 призвів до шкоди інтересам держави. Навпаки, держава отримала 3 комплекти квадрокоптера «DJI Martice 30T» у комплекті з інтелектуальними акумуляторними батареями «TB30 DJI Martice 30 Series TB 30 INTELLIGENTFLIGHT BATTERY» та 30 квадрокоптерів «DJI Mavic3 Fly More Combo», які були фактично передані та використані військовими частинами.

Відповідач вказав, що будь-які гіпотетичні зловживання (про які зазначає прокуратура у позові), пов`язані з процедурою закупівлі, не вплинули жодним чином на реальність правочину, а також, на якість, обсяг чи відповідність поставленого товару.

Також відповідач вважає, що прокуратура, як суб`єкт, що представляє інтереси держави, могла звернутися з відповідним позовом у відповідності до ч. 1 ст. 250 ГК України - протягом шести місяців з дня виявлення нею порушення (тобто з 16 травня 2024 року (рішення АМКУ) до 16 листопада 2024 року), але в будь-якому разі не пізніше як через один рік з дня порушення (дата проведення аукціону; тобто - фактично з квітня 2023 року до квітня 2024 року).

Однак, як зауважив відповідач, відповідний позов подано позивачем лише у квітні 2025 року, що однозначно свідчить про пропуск граничних строків застосування санкцій за ст. 208 ГК України та ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Крім того, відповідач зауважив на відсутності підстав для повернення коштів через неможливість реституції.

Відповідач зазначив, що у конкретному випадку товар фактично був поставлений відповідачем замовнику (позивачу - Виконавчий комітет Криворізької міської ради), який, в свою чергу, передав товар для потреб військових частин. Товар був використаний за призначенням. Повернення товару неможливе з об`єктивних причин, що підтверджується актами приймання-передачі.

Відповідач наполягає на тому, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна причина (підстава), за якою це відбулося.

Відповідач вказав, що застосування ст. 1212 ЦК України можливе лише за умови повної відсутності договірних правовідносин між сторонами або їх припинення без зобов`язань, що суперечить фактичному виконанню договору у даній справі.

Таким чином, на думку відповідача, заявлені позовні вимоги є взаємовиключними.

ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом цього судового розгляду є вимоги прокурора про визнання недійсним договору від 08.05.2023 № 309 та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 5 597 000 грн.

Для правильного вирішення цього спору насамперед необхідно встановити наявність встановлених законом підстав для визнання недійсним господарського договору.

ПОЗИЦІЯ СУДУ. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

1. Для правильного вирішення цієї справи визначальним є віднаходження балансу між такими принципами сучасного судочинства, як справедливість та верховенство права.

Верховенство права та справедливість це два ключові принципи сучасної правової держави. Вони взаємопов`язані, але не є тотожними: верховенство права забезпечує юридичну форму правопорядку, а справедливість є його ціннісною метою.

ЄСПЛ у своїх рішеннях часто підкреслює: право не може бути самоціллю воно має служити справедливості (Belilos v. Switzerland, Steel and Morris v. UK та ін.).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) є ключовим інституційним арбітром у питанні тлумачення та застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Одним із наріжних каменів його юриспруденції є поєднання принципів справедливості (equity) та верховенства права (rule of law). Ці два засади не є тотожними, однак у практиці ЄСПЛ вони тісно переплетені й взаємодоповнюють одна одну. Як вже зазначалось, два ключові орієнтири справедливість та верховенство права не завжди збігаються, і в ряді справ Суд стає перед вибором: застосувати закон буквально чи відступити від формалізму задля запобігання очевидній несправедливості.

Це ядро феномена, який можна охарактеризувати як відмову ЄСПЛ від правового пуризму сліпого формалізму, що призводить до несправедливих наслідків.

ЄСПЛ визнає верховенство права як «одну з головних засад демократичного суспільства» (справа Broniowski v. Poland, §147). Його компоненти включають:

· правову визначеність (legal certainty);

· заборону свавілля (arbitrariness);

· рівність перед законом;

· обов`язковість рішень суду;

· дотримання процедурних гарантій.

Однак сам Суд не зводить верховенство права до буквалізму. У рішенні Paksas v. Lithuania (§ 72) підкреслено: право має служити не самоцілі, а людині. Тобто, принципи права важливіші за сліпе дотримання буквального змісту норм.

ЄСПЛ спирається на кілька ключових ідей:

· Конвенція живий інструмент, що має тлумачитися у світлі сучасних умов (Tyrer v. UK);

· Substance over form зміст важливіший за формальність (Bellet v. France);

· Disproportionate rigidity = injustice жорсткий формалізм може призвести до свавілля, яке саме верховенство права й покликане запобігати.

Тобто, ЄСПЛ формує баланс між справедливістю та верховенством права не через арифметичне зважування, а через інтегральне розуміння цінностей Конвенції. Відмова від правового пуризму це не нехтування законом, а усвідомлення вищого сенсу права як інструменту захисту справедливості та людської гідності. Формальне дотримання норм не може бути виправданням для порушення справедливості бо тоді закон перетворюється на інструмент легалізованого свавілля» (умовна інтерпретація позиції ЄСПЛ у справі Paksas v. Lithuan).

2. Виконавчим комітетом Криворізької міської ради в системі електронних публічних закупівель «Prozorro» оголошено проведення відкритих торгів з особливостями за ідентифікатором закупівлі в системі: UA-2023-04-13-009804-а, назва предмета закупівлі: «ДК 021:2015:34710000-7: Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном» (Квадрокоптери); назва номенклатурної позиції предмета закупівлі: Квадрокоптер у комплекті з інтелектуальними акумуляторними батареями, квадрокоптер.

Очікувана вартість предмета закупівлі 6 240 000,00 грн.

Дата оприлюднення: 13 квітня 2023 року 16:37.

Кінцевий строк подання тендерних пропозицій: 21 квітня 2023 року о 00:00.

Дата та час проведення електронного аукціону: 21 квітня 2023 року о 00:02.

Розмір мінімального кроку пониження ціни: 31 200,00 грн.

Дата та час розкриття тендерних пропозицій: 21 квітня 2023 року о 00:00.

Відповідно до Реєстру отриманих тендерних пропозицій для, участі у цих Торгах свої тендерні пропозиції надали 6 суб?єктів господарювання.

Переможцем закупівлі було визнано Фізичну особу-підприємця Тарана Івана Сергійовича.

За результатами процедури закупівлі між Виконавчим комітетом Криворізької міської ради (надалі - замовник) та Фізичною особою-підприємцем Тараном Іваном Сергійовичем (надалі - постачальник) укладено договір № 309 від 08.05.2023 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, предмет договору: товари на виконання заходів територіальної оборони "34710000-7, Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном» (Квадрокоптери)" (надалі - товар).

Згідно з п. 1.2 договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника товар відповідно до специфікації (Додаток № 1), а замовник зобов`язується прийняти й оплатити цей товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, ціна договору становить 5 597 000 грн. без ПДВ.

3. Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 202 Господарського кодексу України та статтею 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Сторони виконали свої зобов`язання за договором у повному обсязі: за видатковими накладними № 15 від 10.05.2023 та № 40 від 26.06.2023 постачальник поставив замовнику товар на загальну суму 5 597 000 грн., а замовник оплатив поставлений товар платіжними інструкціями № 1222 від 15.05.2023 та № 1721 від 27.06.2023 на загальну суму 5 597 000 грн.

4. Після цього, рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 16.05.2024 № 54/25-р/к у справі № 54/37-23 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» встановлено, що дії фізичної особи - підприємця Тарана Івана Сергійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «Міжгалузевий регіон», які полягали у: використанні одних і тих же ІР-адрес, синхронності дій, комунікації між собою засобами мобільного зв`язку, наданні та поверненні один одному поворотної фінансової допомоги, взаємозв`язку між ними через Тарана Олександра Сергійовича тощо, є узгодженою поведінкою, що стосується спотворення результатів торгів, проведених в системі електронних закупівель Prozorro за ідентифікаторами: UA-2022-08-25-006471-а, UA-2022-08-25-007048-а, UA-2022-09-19-003253-а, UA-2022-12-26-016451-а, UA-2023-03-22-007543-а, UA-2023-03-30-005572-а, UA-2023-04-12-011249-а, UA-2023-04-13-009804-а. Така поведінка Відповідачів становить порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України від 11.01.2001 № 2210-ІІІ «Про захист економічної конкуренції».

5. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання правочину обома сторонами в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

6. Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у частині 2 статті 15 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

7. Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі №917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них. Кожен член суспільства як колективний носій цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.

До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23.

Конституційний Суд України в пунктах 3, 4 свого рішення № 3-рп/99 від 08.04.1999, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. При цьому Конституційний Суд України вказав, що «інтереси держави» є оціночним поняттям.

Велика Палата Верховного Суду підтримала ці висновки, зокрема, в пункті 82 постанови від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та підпункті 7.14 постанови від 28.09.2022 у справі №483/448/20.

8. У даному випадку спірна закупівля була проведена в умовах надзвичайного стану - збройної агресії Російської Федерації проти України, на тлі загострення бойових дій.

Метою державної закупівлі було забезпечення обороноздатності держави та поставка квадрокоптерів воєнізованим підрозділам України.

Слід зазначити, що терміновість та швидкість забезпечення військових підрозділів воєнною технікою вочевидь є пріоритетом та сприяє підвищенню обороноздатності країни. Що є безумовним інтересом держави та українського суспільства.

Разом з тим, процедура закупівлі товарів за кошти державного та місцевого бюджетів забюрократизована, є досить тривалою та потребує значного (в умовах воєнних дій) часу.

9. Метою відкритих торгів, як процедури закупівлі, є задоволення потреб замовника шляхом придбання необхідних товарів, робіт або послуг за рахунок публічних коштів на засадах конкурентності, що передбачає участь у процедурі необмеженого кола суб`єктів господарювання, а також досягнення максимальної економії та ефективності витрачання бюджетних ресурсів, що є обов`язком органу державної влади чи місцевого самоврядування, який розпоряджається такими коштами.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі», закупівлі повинні здійснюватися з дотриманням принципів добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників та рівного до них ставлення. Згідно з частиною першою статті 13 вказаного Закону, закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти здійснюються шляхом проведення відкритих торгів, якщо вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує встановлені пороги. Зазначене відповідає також правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої процедура відкритих торгів покликана забезпечити конкурентне середовище, об`єктивне визначення переможця та ефективне використання бюджетних коштів, а її недотримання чи формальне проведення без досягнення цих цілей може свідчити про порушення публічного інтересу (див., наприклад, постанову ВС від 04.03.2021 у справі № 826/10472/17). Таким чином, відкриті торги не є самоціллю, а слугують інструментом досягнення оптимального результату з найменшими витратами бюджетних коштів, що вимагає від замовника добросовісного, економного та раціонального підходу до їх організації, з урахуванням як фінансового, так і суспільного інтересу.

10. Як вже зазначалось, у відкритих торгах брали участь шість суб`єктів господарювання (ФОП Мишко Анатолій Володимирович, ФОП Таран Іван Сергійович, ТОВ "НВО "Міжгалузевий регіон", ТОВ "Квадро.ЮА", ФОП Стогній Вадим Валерійович, ТОВ "Укрспецсервіс"), що підтверджується рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 16.05.2024 № 54/25-р/к у справі № 54/37-23 і не змінювалися впродовж усього аукціону.

А отже, закупівля та проведення тендерних процедур для закупівлю товару не мали формальних ознак, не призвели до придбання послуги за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості.

Процедура відкритих торгів відбулась в реальному конкурентному середовищі, визначення переможця мало об`єктивний характер, використання бюджетних коштів було ефективним, товар отримано з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.

11. Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про публічні закупівлі», відкриті торги підлягають автоматичній відміні електронною системою у разі подання менше двох тендерних пропозицій, незалежно від волі замовника. У такому випадку закупівля вважається такою, що не відбулася. Наслідком таких обставин буде необхідність організації та проведення повторної тендерної процедури публічних закупівель, що автоматично матиме наслідком значне (більше ніж вдвічі) збільшення строків реального отримання товару (квадрокопетрів) підрозділами ЗСУ. Що, в умовах воєнного стану через збройну агресію Російської Федерації проти України, прямо загрожує обороноздатності держави, її суверенітету та територіальній цілісності.

Одночасно з цим, слід зазначити, що учасники публічних закупівель заздалегідь не знають про кількість поданих заявок та їх зміст.

12. Вищевикладені обставини, в своїй сукупності, дають підстави стверджувати, що відповідач вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції з метою скорочення строків бюрократичних процедур та якнайскорішого забезпечення Збройних Сил України необхідними засобами. При цьому, такі порушення (з огляду на реальну кількість учасників) не призвели до спотворенню результатів торгів, торги не мали формальних ознак, не призвели до придбання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості.

13. Отже, з огляду на виняткові умови, в яких діяли суб`єкти закупівлі, та реальний результат постачання товару для потреб оборони дії відповідача не можуть вважатися такими, що суперечать публічному інтересу чи завдали шкоди економічному середовищу, державі або суспільству загалом.

14. Вочевидь, що задоволення позову за таких обставин не буде справедливим та порушить баланс між вимогами верховенства права, що передбачає дотримання формальних процедур, і принципом справедливості, який вимагає урахування конкретних обставин, мотивів дій відповідача та суспільної значущості досягнутого результату. У подібних ситуаціях, як неодноразово підкреслював Європейський суд з прав людини, застосування закону не повинно зводитися до механічного буквалізму, що відриває норму від її призначення та ігнорує гуманістичний вимір правосуддя. Відмова від правового пуризму у цьому випадку не є нехтуванням законом, а, навпаки, є формою реалізації його вищої функції забезпечення справедливості в умовах реального функціонування права у демократичному суспільстві.

Формальне задоволення позову на підставі порушення, яке не спричинило спотворення конкуренції, не завдало шкоди державним чи суспільним інтересам і було вчинене з об`єктивною метою якнайшвидшого забезпечення потреб оборони держави, призведе до юридично допустимого, але фактично несправедливого результату. Зокрема, це покладе на відповідача надмірний і несправедливий тягар у вигляді позбавлення значного обсягу грошових коштів, які фактично були використані в інтересах держави, та водночас призведе до необґрунтованого збагачення позивача, що суперечить не лише морально-правовим уявленням про справедливість, а й засадам добросовісності та недопущення зловживання правом.

Також, згідно з частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, у даному випадку замовник та постачальник мали на меті виключно пришвидшення подолання бюрократичних процедур, а не безпідставного збагачення. Порушення, виявлене Антимонопольним комітетом України, мало місце з метою негайного, термінового забезпечення Збройних сил України технічними засобами для надання відсічі збройної агресії Російської Федерації.

Незважаючи на безумовний обов`язок особи додержуватись законів України, неухильне дотримання вимог Закону України Про публічні закупівлі під час закупівлі воєнних технічних засобів не може бути пріоритетом над збереженням життів громадян України (як цивільних, так і військових) та території держави, ефективність якого напряму залежить від швидкого забезпечення військових підрозділів воєнною технікою.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Загальні засади (принципи) цивільного права втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації так, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин урегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Тож, справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право, зокрема, на справедливий розгляд його справи.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Справедливість морально-правова категорія, що відображає відповідність рішень загальнолюдським уявленням про добро, рівність і чесність.

Верховенство права є юридичною формою справедливості, а справедливість ціннісною метою права. Закон, що суперечить справедливості, вважається несправжнім правом (радбрухівська формула). Суди України та ЄСПЛ тлумачать закони на користь справедливості, виходячи з принципу верховенства права.

15. З огляду на встановлені судом обставини справи, договір № 309 від 08.05.2023 не завдав матеріальної шкоди інтересам держави; прокурором не доведено, що відповідач мав за мету завдати шкоди інтересам держави і суспільства.

А отже, договір № 309 від 08.05.2023 не може бути визнаний таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

16. Крім того, слід зазначити про таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначила, що за змістом ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. У ст. 216 ЦК України сформульовані загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів, які застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, що, власне, і вказано у ч. 3 цієї статті Кодексу.

Відступаючи від власних висновків, викладених у п. 72, 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, Велика Палата Верховного Суду у справі № 918/1043/21, враховуючи буквальне тлумачення змісту ст. 216 ЦК України, вказала, що позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Водночас, ч. 3 ст. 228 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності договору, який суперечить інтересам держави і суспільства та застосування яких ставиться в залежність від наявності умислу у сторін, зокрема:

1) при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного;

2) при наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

17. Так, положення ч. 3 ст. 228 ЦК України передбачають стягнення з винної сторони одержаного нею за недійсним договором в дохід держави саме у випадку наявності умислу такої сторони на завдання шкоди інтересам держави і суспільства.

Характерною ознакою умислу є усвідомлення особою небезпечного характеру своєї дії або бездіяльності, суспільно небезпечних наслідків таких дій або бездіяльності і бажання настання цих наслідків.

За відсутності доведеності належними та допустимими доказами завищення постачальником цін на поставлений товар, неможливо стверджувати про наявність умислу відповідача на завдання шкоди інтересам держави і суспільства.

Окремо слід звернути увагу на встановлення факту наявності чи відсутності підстав позбавлення відповідача права власності на отримані ним за спірним договором грошові кошти.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За відсутності встановленого факту умислу відповідача на завдання шкоди інтересам держави і суспільства шляхом завищення цін на поставлений товар, позбавлення Фізичної особи-підприємця Тарана Івана Сергійовича права власності на отримані ним за спірним договором грошові кошти не відповідатиме принципам справедливості та пропорційності.

18. Частиною 3 ст. 228 ЦК України передбачено, що при наявності умислу лише в однієї зі сторін договору, така сторона має передати отримане нею на виконання відповідного договору в дохід держави.

Незважаючи на застосування законодавцем конструкції повернення стороною, що допустила умисел, отриманого за договором шляхом повернення отриманого на користь іншої сторони, і саме іншою стороною, що протиправного умислу не допускала, перерахування в дохід держави, у останньої зберігається те, що вона отримала за цим договором.

На прикладі спірного договору, постачальник мав би повернути грошові кошти, отримані за поставлений товар, замовнику. А замовник, мав би перерахувати вартість отриманого товару в дохід держави, однак, маючи товар.

Така конструкція передбачає застосування заходів відповідальності лише до винної сторони: ця сторона позбавляється права отримати оплату за виконані нею роботи; та не передбачає заходів відповідальності для сторони, що порушень законодавства не допускала: у такої сторони у користуванні зберігається виконане за договором, а оплата, яка мала бути спрямована на користь виконавця, натомість спрямовується у державний бюджет.

Так, прокурор просить суд стягнути з відповідача безпідставно набути кошти у розмірі 5597000 грн. на користь Виконавчого комітету Криворізької міської ради.

Прокурором, у відповідності до ч. 3 ст. 228 ЦК України, не заявлено вимоги про стягнення з Виконавчого комітету Криворізької міської ради отриманих від Фізичної особи-підприємця Тарана Івана Сергійовича грошових коштів у розмірі 5 597 000 грн. в дохід держави.

За таких обставин, задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5 597 000 грн. на користь Виконавчого комітету Криворізької міської ради без подальшого стягнення таких коштів в дохід держави буде мати наслідком невиправдане збагачення замовника. Який фактично отримає поставлений товар безкоштовно.

Що також не відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності.

При цьому, частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Вказані обставини є окремою та самостійною підставою для відмови у позові.

19. Додатково щодо заперечень відповідача про неможливість застосування положень статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин слід зазначити про таке.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.02.2019 у справі № 910/21154/17.

Крім того, в обґрунтування наявності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5 597 000 грн. прокурор посилається на ч. 3 ст. 228 ЦК України, а не статтю 1212 ЦК України.

20. Щодо заперечень відповідача про пропуск прокурором граничних строків застосування санкцій за ст. 208 ГК України та ч. 3 ст. 228 ЦК України слід зазначити про таке.

Частиною 1 ст. 250 ГК України передбачено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

У ч. 1 ст. 239 ГК України визначено перелік адміністративно-господарських санкцій, які можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції:

- вилучення прибутку (доходу);

- адміністративно-господарський штраф;

- стягнення зборів (обов`язкових платежів);

- застосування антидемпінгових заходів;

- припинення експортно-імпортних операцій;

- застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом;

- зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності;

- припинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання окремих видів господарської діяльності;

- обмеження або зупинення діяльності суб`єкта господарювання;

- ліквідація суб`єкта господарювання;

- інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Разом з цим, предметом цього позову не є застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, а стягнення з останнього грошових коштів на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України за договором, що, на думку прокурора, має бути визнаний недійсним у судовому порядку. Що адміністративно-господарською санкцією, в розумінні ч. 1 ст. 239 ГК України, не є.

За таких обставин, вимоги частини 1 ст. 250 ГК України не застосовуються до спірних правовідносин.

ЩОДО НАЯВНОСТІ ПІДСТАВ ПРЕДСТАВНИЦТВА ПРОКУРОРОМ ІНТЕРЕСІВ ДЕРЖАВИ ПІД ЧАС РОЗГЛЯДУ ДАНОГО СПОРУ:

Відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 41 ГПК України, у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Зазначена стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина 7).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 містяться такі правові висновки стосовно представництва прокурором держави в суді: бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк; звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення; невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо; прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим; частина 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і №922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Суд враховує і те, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 зі справи №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначено про те, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган, як така сторона, може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу, як сторони правочину, має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №917/341/19, від 02.02.2021 у справі № 922/1795/19, від 07.04.2021 у справі № 917/273/20, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.

Зазначені правові висновки були підтримані Верховним Судом у постановах від 07 березня 2024 року у cправі № 910/401/23, від 24.05.2023 у справі № 927/366/22.

Листом від 20.01.2025 № 5-4-566ВИХ-25 прокурор повідомляв Виконавчий комітет Криворізької міської ради про виявлені порушення інтересів держави та просив повідомити про те, чи вживались та чи будуть вживатися заходи шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійсним договору та повернення сплачених грошових коштів.

У відповідь, листом № 12-64230/20/126 від 07.02.2025 представник Виконавчого комітету Криворізької міської ради повідомив, що умови договору від 08.05.2023 № 309 виконані сторонами у повному обсязі, а інша запитувана прокурором інформація є інформацією з обмеженим доступом.

Листом від 04.03.2025 № 5-4-2507ВИХ-25 прокурор повідомив Виконавчий комітет Криворізької міської ради про прийняте ним рішення звернутись до суду з цим позовом. Цей лист був отриманий позивачем нарочно 04.03.2025, що підтверджується відповідною відміткою канцелярії Виконавчого комітету Криворізької міської ради на екземплярі листа, доданого до матеріалів справи.

За таких обставин, прокурором при зверненні до суду з цим позовом було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Інтереси ж держави у даному випадку полягають у дотриманні учасниками публічних закупівель вимог чинного законодавства України, у тому числі, Закону України Про публічні закупівлі.

А отже, в даному випадку наявні підстави для звернення прокурора до суду за даним позовом в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Криворізької міської ради.

ПЕРЕЛІК ДОКАЗІВ, ЯКИМИ СТОРОНИ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ АБО СПРОСТОВУЮТЬ НАЯВНІСТЬ КОЖНОЇ ОБСТАВИНИ, ЯКА Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Обставини, на які посилається прокурор, доводяться рішенням АМК від 16.05.2024 № 54/25-р/к (том 1 а.с. 16 - 50), договором № 309 від 08.05.2023 з додатками (т. 1 а.с. 46 - 47), платіжними інструкціями (том 1 а.с. 48), листуванням між прокурором та учасниками справи (том 1 а.с. 49 - 52).

Обставини, на які посилається позивач, доводяться листом № 7-23/11-06-21/414 від 28.05.2025 (том 1 а.с. 90), повідомленням про намір укласти договір про закупівлю (том 1 а.с. 91), звітом про результати проведення процедури закупівлі (том 1 а.с. 91 - 92), звітом про виконання договору про закупівлю (том 1 а.с. 92), листом № 32 від 25.04.2023 (том 1 а.с. 93).

Обставини, на які посилається відповідач, доводяться платіжними інструкціями (том 1 а.с. 62 - 63), видатковими накладними (том 1 а.с. 64 - 65).

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору розподіляються пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись положеннями Господарського Кодексу України, Цивільного кодексу України, ст. 73, 74, 123, 129, 145, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (місце реєстрації: 50000, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, 64а; ідентифікаційний код: 39969443) в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Криворізької міської ради (місце реєстрації: пл. Молодіжна, 1, м. Кривий Ріг, 50101, ідентифікаційний код: 04052169) до Фізичної особи-підприємця Тарана Івана Сергійовича (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) про визнання недійсним договору від 08.05.2023 № 309; стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 5597000 грн.

Витрати зі сплати судового збору за подання позову покласти на прокурора.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 28.07.2025.

Суддя М.О. Ніколенко