ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2025 р. Справа №910/16311/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.

представники сторін:

від позивача: Левченко О.В.

від відповідача: Канципа Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 (повний текст складено 29.05.2025)

у справі №910/16311/24 (суддя Мандичев Д.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат"

до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

про визнання недійсними пунктів договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (ПрАТ "ІЦКК") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") про визнання недійсними пунктів А.10, 4.5, 4.6, 4.13 повністю, пунктів 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 - в частині винагороди за користування кредитом за кредитним договором від 20.11.2013 №4И13759И, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеними між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ "Приватбанк" та ПрАТ "ІЦКК".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що встановлення договором сплати винагороди (комісії), що значно перевищує розмір отриманого кредиту не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а наявність у банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправдних додаткових прибутків і призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору, в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням частини 1 статті 1048, статтям 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є несправедливими умовами договору та, відповідно до статті 203 ЦК України, ці умови договору є недійсними. У той же час, місцевий господарський суд вважає обгрунтованими доводи відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено до суду після спливу трьох років з моменту підписання кредитного договору від 20.11.2013 №4И13759И з додатковими угодами, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити внаслідок спливу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, АТ КБ "Приватбанк" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24, в частині відмови у задоволені позовних вимог до АТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсними пунктів кредитного договору від 20.11.2013 №4И13759И, внаслідок спливу строку позовної давності, виклавши її в редакції мотивувальної частини, з урахуванням доводів апеляційної скарги.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи, дійшов помилкових висновків щодо цих обставин, і, з порушенням норм матеріального та процесуального права ухвалив оскаржуване рішення, яке підлягає зміні.

Так, скаржник вважає, що місцевий господарський суд помилково застосував до спірних правовідносин статті 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, мотивуючи підстави визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору щодо встановлення винагороди, зокрема тим, що формула нарахування винагороди не відповідає положенням вказаним статтям.

Також, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те що, "нарахування/виплати такої винагороди не може бути передбачено ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами" - на фоні повного ігнорування судом позиції банку щодо сутності погодженої договором винагороди.

Крім того, на переконання скаржника, суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №910/6915/19, від 04.07.2018 у справі №917/2033/16, від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 та від 25.05.2022 у справі №904/5314/20.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2025 апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" у справі №910/16311/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 23.07.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16311/24. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 10.07.2025.

03.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/16311/24.

У судовому засіданні 23.07.2025 оголошено перерву до 24.07.2025.

Узагальнені доводи, заперечення та пояснення учасників справи

02.07.2025, через систему "Електронний суд", відповідачем подані додаткові письмові пояснення по суті спору.

21.07.2025, через систему "Електронний суд", позивачем подані письмові пояснення по суті спору.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 24.07.2025 з`явились представники сторін.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав, просив її задовольнити та змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

20.11.2013 між ПрАТ "ІЦКК" (позичальник) та ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк" (банк), укладено кредитний договір №4И13759И, до якого вносились зміни та доповнення додатковими угодами від 23.07.2014, від 17.11.2014, від 27.07.2015, від 10.11.2015, від 25.01.2016, від 03.11.2016 та від 29.11.2016.

Кредитним договором, з урахуванням змін та доповнень, які вносилися до нього додатковими угодами, передбачені наступні умови кредитування:

- вид кредиту - відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається позичальнику частинами, або повністю до дати, зазначеної в пункті 1.2, в межах ліміту договору, в тому числі після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору (пункт А.1 кредитного договору);

- ліміт кредитного договору - 2 200 000,00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності (пункт А.2 Кредитного договору);

- строк повернення кредиту - дати згідно з графіком зменшення поточного ліміту підп. А.2.1 (пункт А.3, 1.2. кредитного договору);

- графік зменшення поточного ліміту (пункт А.2.1 кредитного договору): встановлений поточний ліміт 27.11.2015 - 100 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі, згідно з пунктом А.1, з лімітом і на цілі, зазначені в пункті А2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці пункту 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором строки.

За умовами пункту 2.1.2 кредитного договору банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів в межах суми, обумовленої пунктом 1.1.

Згідно з пунктом 2.2.5 кредитного договору позичальник, окрім іншого, зобов`язується сплатити банку винагороду, відповідно до пунктів 4.5, 4.7, 4.15 цього договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно з пунктами 4.2, 4.3 та винагороди за користування кредитом, згідно з пунктом 4.5.

У пункті 4.5 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом, відповідно до пункту А.10, згідно з яким винагорода за користування кредитом розраховується за неведеною в цьому пункті формулою, в якій:

Ai - різниця між сумою видачі та сумою погашення кредиту за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";

D - базис днів у році для розрахунку процентів - 360 днів;

Ki - офіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";

Кп - офіційний курс гривні до долара США на день розрахунку;

Pi - сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";

Rj - числове значення фіксованої процентної ставки за договором, що діє на визначену, яка відповідає порядковому номеру дня "i";

Sn - вхідне сальдо на день розрахунку;

V - сума винагороди за користування кредитом;

i - порядковий номер дня в історії кредитного договору;

n - порядковий номер дня в історії кредитного договору, на який здійснюється розрахунок винагороди.

При негативному значенні, сума винагороди "V" сплаті не підлягає.

При достроковому повному погашенні зобов`язань за договором (кредиту відсотків винагороди за користування кредитом), подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається відповідно до зазначеної формули, де наступні обороти, після повного погашення зобов`язань розглядаються, як початкові, "n" і "і" набувають нові первинні значення.

Згідно з пунктом 4.6 кредитного договору сума винагороди за користування кредитом (пункт 4.5) сплачується в дату встановлення нульового поточного ліміту (підпункт А.2.1), або в день дострокового повернення кредиту (підпункт 2.4.1). При несплаті винагороди за користування кредитом у вказану дату, несплачена винагорода вважається простроченою.

Пунктом 4.13 кредитного договору передбачено, що розрахунок та нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в дату встановлення нульового поточного ліміту (підпункт А.2.1) або в термін дострокового повернення кредиту (пункт 2.4.1).

Відповідно до пункту 5.7 кредитного договору термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів за цим договором встановлені сторонами тривалістю у 15 років.

Позивач, вважаючи, що пункти А.10, 4.5, 4.6, 4.13 кредитного договору підлягають визнанню недійсними повністю, а пункти 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 кредитного договору, в частині винагороди за користування кредитом за кредитним договором, звернувся з даним позовом до суду про визнання їх недійсними.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як зазначалось вище, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору, в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням частини 1 статті 1048, статтям 1054, 1056-1 ЦК України, є несправедливими умовами договору та, відповідно до статті 203 ЦК України, ці умови договору є недійсними. У той же час, на переконання місцевого господарського суду, підставними є доводи відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено до суду після спливу трьох років з моменту підписання кредитного договору від 20.11.2013 №4И13759И з додатковими угодами, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити внаслідок спливу строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та вважає, що мотивувальна частина рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 підлягає зміні з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, отже такі регулюються самостійно сторонами шляхом укладення договору.

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини 3 наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Порядок укладення господарських договорів регулюється статтями 179-181 ГК України та статтями 638-647 ЦК України.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

За приписами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Колегія суддів наголошує, що позичальник (позивач) під час укладення кредитного договору ,був ознайомлений з його істотними умовами і проти них не заперечував. При погодженні умов кредитного договору позичальник діяв вільно та виходив виключно з власних інтересів. Рішення про вибір саме АТ КБ "Приватбанк" в якості контрагента та про вступ у договірні відносини прийняв на власний розсуд.

Підписавши кредитний договір та додаткові угоди про внесення змін до нього, позичальник узгодив з банком зміст, у тому числі, оспорюваних пунктів без будь-яких заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Оскільки норми статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України не містять формулювання, що за кредитним договором позичальник зобов`язується сплатити "лише відсотки" або "виключно відсотки", то умови оспорюваних пунктів щодо сплати винагороди за користування кредитом є правомірними, й такими що відповідають нормам ЦК України та не суперечать іншим законодавчим актам.

Встановлення у договорі за згодою сторін додаткових зобов`язань по сплаті винагороди за користування кредитом для позичальника не суперечить приписам статті 627 ЦК України.

Так, у постанові від 04.07.2018 у справі №917/2033/16 Верховний Суд підтримав рішення судів попередніх інстанцій про підставність вимог банку про стягнення, передбаченої умовами кредитного договору, комісійної винагороди, тобто визнано право встановити у договорі кредитування, за згодою сторін, додаткових зобов`язань позичальника, які не обмежуються виключно сплатою процентів.

Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, вирішуючи питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком (АТ КБ "Приватбанк") у договорі формулою, дійшов висновку, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

Відповідний правовий висновок підтверджений Верховним Судом у постанові від 25.05.2022 у справі №904/5314/20.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, позивачем шляхом підписання кредитного договору в 2013 році та додаткових угод до нього в 2014-2016 роках, якими, у тому числі, вносились зміни до оспорюваних пунктів, неодноразово свідомо вчинялись дії щодо схвалення окремих пунктів договору, відповідно до яких позичальник зобов`язався сплатити банку винагороду за користування кредитом. Водночас, позивач починаючи з 2013 року жодного разу не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення відповідних змін до оспорюваних пунктів договору.

Суд зазначає, що на кожну з сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань укладення договору до моменту його підписання та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

Оскільки сторони погодили такі умови договору щодо сплати винагороди, а тому належним чином оцінили вказані вище принципи закону, встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів.

При цьому суд зазначає, що позивачем у межах даної справи, в порядку передбаченому ГПК України, не доведено, що розмір винагороди за користування кредитом перевищує розмір отриманого кредиту тощо.

Разом з цим, судова колегія зазначає, що сторони при укладенні договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали дані правочини на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір, а тому всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Таким чином, сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання, з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, а незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди не є підставою для визнання умов договору такими, що суперечать принципам цивільного закону.

Беручи до уваги, що позивачем не доведено та не надано доказів наявності підстав для визнання оспорюваних пунктів договору недійсними, договір виконувався обома сторонами протягом тривалого часу, позивач не висловлював будь-яких заперечень під час його укладення та виконання починаючи з 2013 року, тобто більше 11 років, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позову, у зв`язку з чим він не підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог заява відповідача про застосування строку позовної давності судом не розглядається.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до статті 277 ГПК України, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Розподіл судових витрат

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача у розмірі 3 633,60 грн, враховуючи застосування коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, з огляду на подання апеляційної скарги в електронній формі (частина 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (68600, Одеська область, місто Ізмаїл, вулиця Нахімова, будинок 300; ідентифікаційний код 00278818) на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570) 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/16311/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 04.08.2025.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран