ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/322/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: керівника Рівненської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі: Рівненської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд С"

про: усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування рішень державного реєстратора та визнання права власності

секретар судового засідання: С.Коваль

представники сторін:

від позивача: Т.Кунаш

від відповідача: О.Ващишин

від органу прокуратури: І.Гіліс

ОПИС СПОРУ

Керівник Рівненської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд С" у якому просить суд усунути перешкоди власнику - Рівненській міській територіальній громаді в особі Рівненської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності з к.н. :01:035:0092 площею 0,2071 га, шляхом:

- скасування рішення державного реєстратора Шпанівської сільської ради Чернацької О.В. за №59975688 від 23.08.2021, з одночасним скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведеної на підставі цього рішення державної реєстрації прав за Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд С" (, вул. Київська 100в, м. Рівне, 33012) на підпірну стінку (№1) в складі об`єкта нерухомого майна "офісної будівлі з відкритою автостоянкою для автомобілів" з реєстраційним номером 101 за адресою: вул. Київська, 100в у м. Рівне;

- скасування рішення державного реєстратора Шпанівської сільської ради Чернацької О.В. за №63513522 від 17.02.2022, з одночасним скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведеної на підставі цього рішення державної реєстрації змін (виправлення технічної помилки) до запису про об`єкт нерухомого майна "офісна будівля з відкритою автостоянкою для автомобілів" з реєстраційним номером 101 за адресою: вул. Київська, 100в у м. Рівне, а саме внесених змін щодо місця розташування об`єкту на земельній ділянці з к.н. :01:035:0092 площею 0,2071 га;

- визнати за Рівненською міською територіальною громадою в особі Рівненської міської ради (, вул. Соборна,12-а, м. Рівне, 33028) право власності на самочинно збудований об`єкт підпірну стінку (№ 1), розташовану за адресою: вул. Київська, 100в, м. Рівне, на земельній ділянці з к.н.:01:035:0092 площею 0,2071 га.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ТОВ "Голд С" зареєстровано на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна "офісна будівля з відкритою автостоянкою для автомобілів" (реєстраційний номер - 101) за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 100в, загальною площею 472,2 кв.м. Складові частини об`єкта: офісна будівля (А-2), відкрита автостоянка для автомобілів (І) та підпірна стінка (№1). Даний об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:035:0044 площею 0,0648 га та :01:035:0092 площею 0,2071 га.

При цьому згідно з договором купівлі-продажу №932 від 27.12.2018, ТОВ "Голд С" на праві приватної власності належить лише земельна ділянка з к.н. :01:035:0044 площею 0,0648 га (реєстраційний номер 01).

Водночас, земельна ділянка з к.н. :01:035:0092 площею 0,2071 га є власністю територіальної громади Рівненської міської територіальної громади в особі Рівненської міської ради, яка у користування чи власність ТОВ "Голд С" для будівництва об`єктів нерухомого майна не передавалася.

Разом з цим окружною прокуратурою з`ясовано, що до розділу Державного реєстру державним реєстратором на підставі заяв представника ТОВ "Голд С" у 2021 та 2022 роках вносилися зміни, в результаті чого було додано ще одну складову частину об`єкта нерухомого майна "офісної будівлі з відкритою автостоянкою для автомобілів" підпірну стінку (№1) та ще один кадастровий номер :01:035:0092.

На підставі заяви про виникнення права власності, поданої представником ТОВ "Голд С" від 18.08.2021, а також технічного паспорту від 17.08.2021, державним реєстратором (рішення №59975688 від 23.08.2021) було внесено відомості до Державного реєстру прав, а саме додано ще одну складову частину об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - підпірну стінку (№1).

Надалі, 17.02.2022 року державним реєстратором прийнято рішення №63513522 від 17.02.2022 року про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі якого до розділу Державного реєстру №101 було внесено зміни, а саме додано ще один кадастровий номер земельної ділянки -:01:035:0092 площею 0,2071 га.

Прокурор вказує, що державним реєстратором було неправомірно додано не тільки кадастровий номер земельної ділянки, а й інформацію про складові частини об`єкту нерухомого майна, а саме про підпірну стінку (№1). Більше того, правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт до Державного реєстру речових прав додано не було. Крім того спірна підпірна стінка розташована окремо та на значній відстані від офісної будівлі з відкритою автостоянкою, відтак вона не може бути складовою частиною офісної будівлі.

Вказане, зокрема підтверджується висновком експерта.

На переконання прокурора, підпірну стінку (№1) було самочинно збудовано на земельній ділянці комунальної власності з к.н. :01:035:0092, а державну реєстрацію прав на неї в складі об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 101 було здійснено з метою легалізації самочинного будівництва, у тому числі з метою набуття привілейованих прав на землю комунальної власності.

Земельна ділянка для будівництва спірної підпірної стінки у встановленому законом порядку ТОВ "Голд С" не виділялася, а його самочинне будівництво та проведення Державної реєстрації прав на нього в складі іншого об`єкта нерухомого майна було використано саме з метою оформлення прав на землю на позаконкурентних засадах.

З огляду на викладене, самочинне будівництво підпірної стінки (без відповідних погоджувальних та дозвільних документів) на земельній ділянці комунальної форми власності, не відведеної для цієї мети, порушує права власника земельної ділянки - Рівненської міської територіальної громади в особі Рівненської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою з к.н. :01:035:0092, що слугує підставою для звернення до суду з даним позовом.

У своєму відзиві на позов відповідач вказав, що 14.09.2017 року ОСОБА_1 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд С" (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого покупець прийняв у власність земельну ділянку, що розташована в м. Рівне, вул. Київська, 100, площею 0,5093 га, з кадастровим номером :01:035:0034.

27.12.2018 між Релігійною громадою церкви повного Євангелія "Осанна" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд С" (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0648 гектара у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Київська, земельна ділянка 100в (сто "в"). Кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0044.

Із кадастрової карти та витягів з ДЗК вбачається, що належні на праві власності ТОВ "Голд С" земельні ділянки із кадастровими номерами :01:035:0034 та :01:035:0044 розташовані поряд, їх фізично розділяє земельна ділянка площею 0,2071 га розташована за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Київська. 100-В, кадастровий номер :01:035:0092.

Відповідно до даних топоснови м. Рівне, квартал, в якому розміщені всі вищезазначені земельні ділянки характеризується розміщенням земельних ділянок із значним перепадам висот.

Спірна підпірна стінка була побудована із метою недопущення зсуву ґрунту із земельної ділянки комунальної власності площею 0,4 га за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 100Б, кадастровий номер :01:035:0013, на сусідні земельні ділянки, та відповідно запобігання пошкодження нерухомого майна розташованого як на такій земельній ділянці, так і на сусідніх земельних ділянках.

Водночас, ТОВ "Голд С" не здійснювало будівництво спірної підпірної стінки, яку позивач просить зобов`язати відповідача знести. А тому, ТОВ "Голд С" не є належним відповідачем за відповідною позовною вимогою.

Факт існування спірної підпірної стінки до моменту придбання ТОВ "Голд С" у власність земельних ділянок у 2017 та 2018 роках та те, що її знесення призведе до руйнування поверхні земельної ділянки підтверджується висновком судового експерта.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 14 квітня 2025 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 6 травня 2025 року.

30 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на позов.

5 травня 2025 року від прокуратури надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 6 травня 2025 року оголошена перерва до 10 червня 2025 року.

15 травня 2025 року відповідач подав до суду клопотання про долучення доказів, висновку експерта.

Вказаний дока був поданий після подання відзиву, проте у відзиві відповідач зазначив що висновок експерта буде поданий пізніше, та навів переконливі обґрунтування неможливості подання такого доказу разом з відзивом, а тому вказаний доказ приймається судом.

5 червня 2025 року прокурор подав клопотання (додаткові пояснення) щодо долученого відповідачем висновку експерта.

10 червня 2025 року прокурор подав до суду заяву про зміну предмету позову.

У судовому засіданні 10 червня 2025 року оголошена перерва до 24 червня 2025 року.

17 червня 2025 року відповідач подав заперечення проти додаткових пояснень прокурора.

18 червня 2025 року відповідач подав до суду відзив на заяву про зміну предмету позову.

20 червня 2025 року прокурором подані заперечення на заперечення відповідача проти додаткових пояснень.

20 червня 2025 року прокурор подав до суду клопотання, відповідь на відзив відповідача на подану заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою від 24 червня 2025 року суд задоволив клопотання прокурора про зміну предмету позову. У судовому засіданні 24 червня 2025 року оголошена перерва до 1 липня 2025 року.

26 червня 2025 року прокурор подав до суду доказ по справі який був поданий разом з позовом (у непридатному до читання стані).

Ухвалою від 1 липня 2025 року суд закрив підготовче засідання, розгляд справи по суті призначив на 15 липня 2025 року.

4 липня 2025 року відповідач подав до суду додаткові пояснення.

15 липня 2025 року відповідач подав до суду клопотання про визнання доказу недопустимим.

У судовому засіданні 15 липня 2025 року суд оголосив перерву до 29 липня 2025 року 14:00 години.

28 липня 2025 року прокурор подав до суду клопотання про долучення до справи доказу, а саме письмового дозволу на розголошення відомостей досудового слідства.

Вказані вище клопотання розглянуті в судовому засіданні. Суд долучив до матеріалів справи дозвіл на розголошення відомостей досудового слідства поданий прокурором, оскільки цей доказ не є новим доказом в розумінні статті 73 ГПК України, на підставі якого суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а лише підтверджує процесуальну допустимість доказів поданих позивачем разом із позовною заявою. Натомість клопотання відповідача про визнання доказу (копія висновку експерта від 14.03.2024 № СЕ-19/11/-23/5687-БТ) недопустимим суд залишив без задоволення, оскільки заявник не довів, що вказаний доказ одержаний з порушенням закону.

У судовому засіданні прокурор та позивач підтримав позов.

У судовому засіданні відповідач позов не визнав.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

14.09.2017 року Хомич Іван Іванович (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голд С" (покупець/відповідач) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність і зобов`язуються оплатити на нижченаведених умовах земельну ділянку, що розташована в м. Рівне, вул. Київська, 100, площею 0.5093 га, з кадастровим номером :01:035:0034.

27.12.2018 року Релігійна громада церкви повного Євангелія "Осанна" (продавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Голд С" (покупець/відповідач) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність земельну ділянку площею 0,0648 гектара у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Київська, земельна ділянка 100в (сто "в"). Кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0044. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування автостоянки. Склад угідь: 0,0648 га - землі, які використовуються в комерційних цілях.

27 грудня 2018 року за ТОВ "Голд С" зареєстроване право приватної власності на земельну ділянка яка розташована за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Київська, земельна ділянка 100в (сто "в"). Кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0044, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ТОВ "Голд С" зареєстровано на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна - "офісна будівля з відкритою автостоянкою для автомобілів" (реєстраційний номер - 101) за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 100в, загальною площею 472,2 кв.м. Складові частини об`єкта: офісна будівля (А-2), відкрита автостоянка для автомобілів (І) та підпірна стінка (№1). Даний об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:035:0044 площею 0,0648 га та :01:035:0092 площею 0,2071 га

Вказану реєстрацію об`єкта нерухомого майна було проведено 24.06.2020 року, а підставою слугували: висновок про технічний стан об`єкта №144/19 від 23.06.2020 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки №932 від 27.12.2018 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №174812947 від 23.07.2019 року.

Земельна ділянка з к.н. :01:035:0092 площею 0,2071 га є власністю територіальної громади Рівненської міської територіальної громади в особі Рівненської міської ради, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 26.01.2022 року.

Як видно з матеріалів справи, 18.08.2021 року ТОВ "Голд С" звернулось до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у зв`язку з чим державним реєстратором Шпанівської сільської ради прийняте рішення №59975688 від 23.08.2021 року про проведення державної реєстрації права власності на офісну будівлю з відкритою автостоянкою для автомобілів, що розташований у м. Рівне, вул. Київська, 100в, кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0044 за ТОВ "Голд С".

З технічного паспорту об`єкту слідує, що до нього входить об`єкт - підпірна стінка №1 площею 51,1 м.кв.

17.02.2022 року за результатами розгляду заяви ТОВ "Голд С" №51070854 від 07.02.2022 року про внесення змін до Державного реєстру прав (виправлення технічної помилки), опис змін - "при реєстрації права власності на ОНМ державним реєстратором не вказано ще однієї земельної ділянки з кадастровим номером :01:035:0092", державним реєстратором прийнято рішення №63513522 від 17.02.2022 року про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі якого до розділу Державного реєстру №101 було внесено зміни, а саме додано ще один кадастровий номер земельної ділянки -:01:035:0092 площею 0,2071 га.

У матеріалах справи наявний акт Управління обліку та контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації за результатами проведення камеральної перевірки, за результатами якої було встановлено порушенням державним реєстратором вимог закону під час проведення реєстраційних дій.

Зокрема, у вказаному акті встановлено, що надані державному реєстратору документи містили інформацію про його розташування лише на земельній ділянці з к.н. :01:035:0044, водночас відомості про розташування об`єкта на земельній ділянці з к.н. :01:035:0092 відсутні. Державним реєстратором проведено реєстраційну дію (виправлення помилки) та внесено кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0092 на об`єкт право власності заявника на який зареєстровано 24.06.2020 року, водночас відповідно до відомостей з ДЗК земельна ділянка к.н. :01:035:0092 зареєстрована в ДЗК тільки 26.01.2022 року. Надані документи не давали змоги встановити набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

У зв`язку з вказаним, Міністерством юстиції України прийнято наказ від 16.04.2024 року щодо тимчасового блокування державному реєстратору доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/118-23/5687-БТ від 14.03.2024 року, який складений Рівненським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром у кримінальному провадженні зареєстрованому за номером 0000073, на земельній ділянці з к.н. :01:035:0092 розташований об`єкт нерухомого майна підпірна стінка.

Об`єкт (підпірна стінка) є нерухомим майном як окремий об`єкт.

Об`єкт (підпірна стінка), яка розташована на земельній ділянці з к.н. :01:035:0092 не є складовою частиною об`єкта нерухомого майна із реєстраційним номером 101 (офісної будівлі з відкритою автостоянкою для автомобілів).

Натомість у описовій частині висновку експерт зазначив, що досліджувана підпірна стінка є складовою частиною земельної ділянки з к. н. :01:035:0092, яка пов`язана з нею спільним призначенням та є її приналежністю.

Окрім цього експертом визначено відповідність цього об`єкта (підпірної стінки) вимогам державних будівельних норм.

Також в матеріалах справи наявний висновок експерта №250422/1_ЮШ від 12.05.2025, який складений судовим експертом Шекелем Ю.В. на замовлення відповідача, у якому експерт зазначив, що спірний об`єкт (підпірна стінка) існував раніше ніж станом на 12.09.2017 (тобто до набуття відповідачем у власність суміжних земельних ділянок).

Як видно з листа Управління державного архітектурно-будівельного Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 10 січня 2025 року, документи щодо набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт, а також щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за адресою по вул. Київській, 100в у м. Рівне на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:035:0092 та :01:035:0044, Управлінням не видавалися та не реєструвалися.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, та стосуються усунення перешкод власнику майна щодо здійснення користування та розпорядження цим майном. Спірний характер правовідносин базується на тому, що прокурор вважає, що самочинно збудоване майно, безпідставно зареєстроване за відповідачем на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Рівне самочинно, у зв`язку з чим прокурор просить суд скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію вказаного права власності за відповідачем та визнати право власності на вказаний й об`єкт за територіальною громадою міста Рівне. Натомість відповідач такі вимоги не визнає.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави суд відзначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки передбачено частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", за приписами якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У пунктах 3, 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/ 99 зазначається, що в основі інтересів держави є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі, як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, наведені вище норми законів та Рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 23.05.2006 у справі №16/472, від 03.04.2007 у справі №05-5-46/8142, від 15.05.2007 у справі №12/111 та Верховний Суд від 26.07.2018у справі №926/1111/15.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п.5.6 постанови від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 зазначив, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Окремо необхідно зазначити, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Як слідує з матеріалів справи Рівненська окружна прокуратура звернулась листом до Рівненської міської ради щодо встановлених порушень, а також надання інформації про вжиті заходи, спрямовані на захист інтересів держави з метою повернення державі спірного майна.

Згідно з листом Рівненської міської ради №05-01-587/25-1580/25 від 21 лютого 2025 року прокуратуру повідомлено, що у Рівненською міською радою не вживались заходи реагування на порушення, які вказані прокурором у зверненні, водночас міська рада не заперечувала щодо вжиття Рівненською окружною прокуратурою заходів спрямованих на захист її інтересів щодо усунення перешкод у користуванні майном.

3 квітня 2025 року Рівненська окружна прокуратура відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомила позивача про встановлення прокурором підстав для представництва інтересів держави у суді та намір звернутись із позовом до суду.

Отже, підсумовуючи зазначене, прокуратура обґрунтувала правомірність звернення до суду із цим позовом.

Щодо спірних правовідносин суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень). Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, усунення будь-яких порушень прав на землю може вимагати власник земельної ділянки або землекористувач.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц зазначила, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Вирішуючи питання щодо подібності правовідносин, Суд звертається до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмета позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як такі, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Суд зазначає, що відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 Цивільного кодексу України передбачені підстави припинення права власності на майно, зокрема, у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13 за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до Публічного акціонерного товариства "Туристично-виробнича фірма "Чорне море" про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду. У зазначеній постанові викладено такий висновок:

"6.33. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті."

У справі № 916/2791/13 спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що відповідач розпочав та здійснив самочинне будівництво з порушенням будівельних норм і правил, всупереч вимогам земельного та природоохоронного законодавства, на землях комунальної власності. Земельна ділянка, на якій було самочинно споруджено будівлю, на момент початку робіт не була передана ні у власність, ні в користування відповідача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статті 376 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач отримав свідоцтво про право власності на спірну торговельно-допоміжну прибудову, тому це виключає можливість знесення такого об`єкта нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Проте Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного. З урахуванням цього Велика Палата Верховного Суду відмітила, що суди, приймаючи рішення у справі № 916/2791/13, помилково виходили із неможливості знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів, тому не надали оцінки наявним у справі доказам та не встановили обставини щодо відповідності чи невідповідності спірного об`єкта законодавчо встановленим ознакам самочинності, які є істотними для правильного вирішення цього спору.

Відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зазначила, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Розглянувши матеріали справи суд установив, що спірний об`єкт - підпірна стінка (№ 1), розташована за адресою: вул. Київська, 100в, м. Рівне, на земельній ділянці з к.н.:01:035:0092 площею 0,2071 га. є самочинним будівництвом, оскільки її зведено на земельній ділянці права на яке не мала особа, яка здійснила будівництво, а матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка з к.н. :01:035:0092 площею 0,2071 га була відведена для цієї мети, або особі було надані відповідні документи, які надають право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту.

Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

З огляду на викладене суду зазначає, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не варто розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Суд вважає, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Аналогічних правових висновків дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року (справа № 916/1174/22).

Отже, здійснення самочинного будівництва спірного об`єкта нерухомості порушує права Рівненської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій даний об`єкт нерухомості побудований.

Суду нагадує, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно, встановлено наступне.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Суд ураховує важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 Цивільного кодексу України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 Цивільного кодексу України).

Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Такі висновки зокрема наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року (справа № 916/1174/22).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

У позові, що розглядається прокурор просить усунути перешкоди власнику у користуванні земельною ділянкою шляхом:

- скасування рішень державного реєстратора;

- скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірний об`єкт (в тому числі скасування реєстрації змін до запису про об`єкт нерухомого майна);

- визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці позивача.

Враховуючи встановлені обставини, суд робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування державної реєстрації прав та скасування рішень державного реєстратора, оскільки такі вимоги не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведуть до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Водночас належним способом захисту в даному випадку є вимога про визнання за Рівненською міською територіальною громадою в особі Рівненської міської ради права власності на самочинно збудований об`єкт підпірну стінку (№ 1), розташовану за адресою: вул. Київська, 100в, м. Рівне, на земельній ділянці з к.н.:01:035:0092 площею 0,2071 га.

Щодо заперечень, викладених у відзиві відповідача щодо того, що ТОВ "Голд С" не здійснювало будівництво спірної підпірної стінки, а тому, ТОВ "Голд С" не є належним відповідачем за відповідною позовною вимогою, суд відзначає, що позов про визнання права власності пред`явлено до особи, за якою станом на час розгляду справи зареєстроване таке речове право, а отже ТОВ "Голд С" є належним відповідачем. Реєстрація за відповідачем права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці міської ради порушує права власника земельної ділянки. Вказані заперечення суд вважає такими, що не можуть бути підставою для відмови у позові.

Висновки суду

За наслідками розгляду справи суд встановив наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання за Рівненською міською радою права власності на самочинно збудований об`єкт.

Водночас суд не встановив підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора за №59975688 від 23.08.2021, з одночасним скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та скасування рішення державного реєстратора за №63513522 від 17.02.2022, з одночасним скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведеної на підставі цього рішення державної реєстрації змін (виправлення технічної помилки) до запису про об`єкт нерухомого майна.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору за даним позовом складає 7270,20 грн.

У зв`язку з задоволенням позову про визнання права власності, судовий збір за вказаною вимогою в розмірі 2 422,40 грн покладається на відповідача.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову про скасування рішень державного реєстратора, судовий збір за вказаною вимогою в розмірі 4 844,80 грн покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати за Рівненською міською територіальною громадою в особі Рівненської міської ради (33028, м. Рівне, вул. Соборна,12-а, ідентифікаційний код 34847334) право власності на самочинно збудований об`єкт підпірну стінку (№ 1), розташовану за адресою: вул. Київська, 100в, м. Рівне, на земельній ділянці з к.н.:01:035:0092 площею 0,2071 га.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голд С" (33012, м. Рівне, вул. Київська 100в, ідентифікаційний код 38610592) на користь Рівненської обласної прокуратури (33028, м. Рівне, вул. 16 липня 52, ідентифікаційний код 02910077) 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять два) грн 40 коп судового збору.

5. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 844,80 грн покласти на позивача.

Позивач (Стягувач за судовим збором): Рівненська обласна прокуратура (33028, м. Рівне, вул. 16 липня 52, ідентифікаційний код 02910077).

Відповідач (Боржник): Товариство з обмеженою відповідальністю "Голд С" (33012, м. Рівне, вул. Київська 100в, ідентифікаційний код 38610592).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 31 липня 2025 року.

Суддя Андрій КАЧУР