ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/670/23

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», м. Ужгород

про стягнення заборгованості

За участю представників:

позивача Сивик А.П., адвокат, довіреність від 20.11.2024 № 20/11-59 (в режимі ВКЗ);

відповідача Чекан В.В., адвокат, ордер серії АО № 1101578 від 27.09.2023.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» 461 536 154,06 грн заборгованості за надані послуги з передачі електричної енергії за період з серпня 2022 року до квітня 2023 року, на яку позивачем нараховано 6 209 897,93 грн 3% річних, 25 003 157,82 грн інфляційних втрат, 1 887 880,74 грн пені та 921 204,31 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0195-02024 від 01.01.2019 з урахуванням додаткових угод від 01.01.2019, від 14.08.2019, від 01.11.2020 № 3, від 14.01.2022 та від 20.12.2022.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/670/23 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2023.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.07.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, виявлених судом.

Оскільки позивач усунув недоліки позовної заяви в установлений судом строк, суд, ухвалою від 07.09.2023 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив підготовче засідання на 28.09.2023.

У підготовчому засіданні 28.09.2023 враховуючи неявку позивача, зважаючи на об`єктивну неможливість в такому підготовчому засіданні виконати визначені ст. 177, 182 ГПК України завдання підготовчого провадження, з метою правильного і об`єктивного розгляду справи та надання сторонам, передбаченого ст. ст. 42, 46 ГПК України, рівного права на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів, суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 23.10.2023.

Ухвалою від 23 жовтня 2023 року Господарський суд Закарпатської області залишив без розгляду позов Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про стягнення 495 558 294,86 грн зважаючи на неявку (повторну) представника позивача у судове засідання.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29 лютого 2024 року у справі № 907/670/23 задоволено апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», скасовано ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 23 жовтня 2023 року у справі №907/670/23 та надіслано справу № 907/670/23 до Господарського суду Закарпатської області для продовження розгляду.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 листопада 2024 року залишено без задоволення касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», а також залишено без змін постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.02.2024 у справі № 907/670/23.

16 грудня 2024 року матеріали справи №907/670/23 повернулися до Господарського суду Закарпатської області.

Ухвалою від 20 грудня 2024 року суд постановив продовжити строк підготовчого провадження у справі № 907/670/23 на тридцять днів, призначити у справі підготовче засідання та повідомити учасників справи, що воно відбудеться 23 січня 2025 року.

У підготовчому засіданні 23 січня 2025 року, за участю представників позивача та відповідача, суд оголосив перерву до 04 лютого 2025 року з метою забезпечення сторонам можливості подання заяв з процесуальних питань та заяв по суті спору.

За наслідками підготовчого засідання 04 лютого 2025 року суд постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання відповідача зазначене у відзиві від 13.10.2023 №10-2023/29 визнавши поважними причини його пропуску та поновив відповідачу пропущений строк подання відзиву на позов, а також задовольнив клопотання позивача про поновлення строку на подання відповіді на відзив визнавши поважними причини його пропуску та поновив позивачу пропущений строк подання відповіді на відзив від 02.02.2025.

Крім того вказаною ухвалою суд задовольнив заяву відповідача від 22.01.2025 та закрив провадження у справі № 907/670/23 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 461 536 154,06 грн заборгованості за надані послуги з передачі електричної енергії за період з серпня 2022 до квітня 2023 року за відсутності предмета спору.

Також ухвалою від 04 лютого 2025 року суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача від 29.01.2025 про витребування доказів, відклав підготовче засідання у справі на 27 лютого 2025 року, встановив відповідачу строк до 14 лютого 2025 року для подання письмових пояснень щодо заяви позивача про зміну предмета позову та встановив позивачу строк до 22 лютого 2025 року для надання відповіді на поставлені у додатку до відзиву від 13.10.2023 №10-2023/29 запитання.11 листопада 2024 року від відповідача через систему «Електронний суд» надійшла заява №11-2024/6 від 07.11.2024 якою скеровано до суду відзив на позов в частині зміненого предмета позову.

У підготовчому засіданні 27 лютого 2025 року суд постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання позивача від 22.01.2025 про залишення без розгляду частини позовних вимог та залишив без розгляду позов Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» в частині стягнення 1 539 748,71 грн пені та 921 204,31 грн штрафу.

Крім того, вказаною ухвалою від 27.02.2025 судом відмовлено у задоволенні заяви позивача від 31.01.2025 про зміну предмета позову та відкладено підготовче засідання у справі на 20 березня 2025 року.

У підготовчому засіданні 20 березня 2025 року суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» від 26.02.2025 про витребування доказів та про призначення у справі №907/670/23 судової економічної експертизи, а також закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд справи по суті на 10 квітня 2025 року.

У судовому засіданні 10 квітня 2025 року суд оголосив перерву до 06 травня 2025 року з огляду на клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні.

Ухвалою від 06 травня 2025 року суд повідомив сторін про те, що наступне судове засідання відбудеться 27 травня 2025 року з огляду на подане позивачем клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 27 травня 2025 року, за участю представників позивача та відповідача судом оголошено перерву до 19 червня 2025 року.

До початку судового засідання 19 червня 2025 року від позивача через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява №01/38129 від 19.06.2025 про зменшення позовних вимог.

У означеній заяві позивач просив суд, зокрема, повернутись на стадію підготовчого провадження у справі для розгляду заяви про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення компенсаційних нарахувань, а саме трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасну оплату послуг, наданих в період з червня 2021 року по липень 2021 року та з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно.

У судовому засіданні 19 червня 2025 року суд задовольнив клопотання позивача від 19.06.2025 про повернення до стадії підготовчого провадження та постановив повернутися у справі №907/670/23 на стадію підготовчого провадження та призначити підготовче засідання на 25 червня 2025 року.

25 червня 2025 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява, якою подано письмові пояснення щодо заяви позивача про зменшення позовних вимог. Проти прийняття судом до розгляду заяви про зменшення розміру позовних вимог відповідач не заперечує.

Ухвалою від 25.06.2025 судом прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог та постановлено подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням зменшених позовних вимог, відповідно до яких предметом судового розгляду є стягнення з відповідача 17 317 051,62 грн, з яких 4 316 860,24 грн 3% річних, 12 652 059,35 грн інфляційних втрат та 348 132,03 грн пені.

Крім того, ухвалою від 25.06.2025 за наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, судом постановлено підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 17.07.2025 року.

В судовому засіданні 17.07.2025 судом заслухано вступні слова учасників справи, досліджено наявні у матеріалах справи докази та з метою надання можливості сторонам підготуватися до судових дебатів оголошено перерву в судовому засіданні до 22 липня 2025 року.

Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав з визначених в позовній заяві з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог підстав.

Відповідач в судових засіданнях заперечує проти задоволення позовних вимог з визначених у відзиві на позов та письмових поясненнях підстав, а у випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог зменшити розмір нарахованих позивачем пені, відсотків річних та втрат від інфляції на 99%.

В порядку ст. 240 ГПК України скорочене рішення (вступна та резолютивна частини) проголошена судом в судовому засіданні 22 липня 2025 року.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог (ухвала від 25.06.2025) та з огляду на часткове закриття провадження у справі (ухвала від 04.02.2025) і часткове залишення позовних вимог без розгляду (ухвала від 27.02.2025) мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії №0195-02024 від 01.01.2019 в частині своєчасної оплати вартості послуг з передачі електричної енергії у період з червня по липень 2021 року та з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно, у зв`язку з чим за порушення строків сплати позивачем нараховано 4 316 860,24 грн 3% річних, 12 652 059,35 грн інфляційних втрат та 348 132,03 грн пені (за період прострочення червень-липень 2021 року), з вимогами про стягнення яких подано означений позов до Господарського суду.

Заперечення (відзив) відповідача

Відповідач згідно з поданим суду відзив на позовну заяву від 13.10.2023 та додатковими письмовими поясненнями з позовними вимогами в аспекті їх зменшеного розміру не погоджується, зазначає, що до складу тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПАТ «НЕК «Укренерго» на 2021, 2022 та 2023 роки вже увійшов індекс споживчих цін (індекс інфляційних втрат), тому стягнення індексу споживчих цін (інфляційних втрат) в розмірі 12 652 059,35 грн з відповідача буде мати характер повторного нарахування та подвійного стягнення. Вважає такі нарахування безпідставними, необґрунтованими та неправомірними, оскільки, держава забезпечила ПАТ «НЕК «Укренерго» на державному рівні, за рахунок кінцевого споживача, в складі тарифу на послуги з передачі електричної енергії застосування індексу інфляції за 2021 рік - в розмірі 108,1%, 2022 рік 107,2% та 2023 рік 106,0%, у зв`язку з чим вважає, що стягнення з відповідача додатково інфляційних втрат не буде для позивача мати компенсаційний характер, а буде додатковим доходом, який не включений в тариф відповідача.

Крім того зауважує, що самим Регулятором НКРЕКП у листі від 19.10.2023 за №11198/17.2.3/7-23 підтверджено здійснення розрахунку тарифів НЕК «Укренерго» на 2022 та 2023 роки з урахуванням норм постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 №586 «Про схвалення Прогнозу економічного і соціального розвитку України на 2022-2024 роки» із застосування індексів споживчих цін на рівні 107,2% та 106,0% відповідно та індексів цін виробників промислової продукції 107,8% та 106,2% відповідно чим додатково підтверджується неправомірність подвійного нарахування позивачем втрат від інфляції.

Зауважує, що незначні прострочення у спірних правовідносинах у відповідача виникали у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань зі своєчасної оплати електроенергії споживачами відповідача та, зокрема, ДП «Гарантований Покупець», а також з боку самого позивача, в якого наявна велика заборгованість перед відповідачем за надану послугу із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел приватними домогосподарствами.

Доводить, що відповідач є єдиним постачальником універсальної послуги

на території Закарпатської області і зобов`язаний обслуговувати споживачів фізичних осіб,

об`єкти бюджетної та соціальної сфери, до складу яких входять медичні, лікувальні, навчальні

заклади та дитячі садки, а також інші соціально важливі об`єкти, а відтак, специфіка роботи підприємства полягає в тому, що основними споживачами електричної енергії є населення та бюджетні підприємства, які мають постійну значну заборгованість за спожиту електричну енергію і мають тенденцію оплачувати заборгованість лише тоді, коли з`являються грошові кошти, або ці кошти стягуються на виконання рішення суду, що значно впливає на фінансовий стан Товариства.

З посилання на відповідні правові висновки і правові позиції Верховного Суду Відповідач заявляє, що у разі задоволення позову суд має звернути увагу щодо співмірності розміру штрафних санкцій та збитків, тоді як позивач у позовній заяві не зазначає про понесення будь-яких збитків, у зв`язку з чим можна дійти висновку про їх відсутність, що з урахуванням наведених обставин та фактичної сплати основного боргу є підставою для зменшення пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань на 99% у випадку, якщо суд дійде висновку про підставність заявлених у справі позовних вимог.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

01 січня 2019 року між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго», як Оператором системи передачі (ОСП) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», як Користувачем укладено Договір про надання послуг з передачі електричної енергії за № 0195-02024 (надалі Договір), за змістом якого ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (надалі - послуга) відповідно до умов цього договору, а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору (п. 1.1 Договору).

29 липня 2019 року внаслідок реорганізації шляхом перетворення ДП відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 №73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 №829-р «Про погодження перетворення державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» у приватне акціонерне товариство» утворено НЕК «Укренерго» як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності.

НЕК «Укренерго» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків вказаного ДП відповідно до статті 108 Цивільного кодексу України, пункту 5 Порядку перетворення державного унітарного комерційного підприємства в акціонерне товариство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2012 № 802, пункту 3.2 статуту НЕК «Укренерго».

Додатковою угодою від 01.01.2019 сторони домовилися про взаємодію при набранні чинності нормами ст.ст. 66-71 Закону «Про ринок електричної енергії», укласти Додаток до цього договору щодо переліку точок комерційного обліку Користувача.

Додатковою угодою від 14.08.2019 сторони домовилися викласти в новій редакції Договір про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0195-02024.

Додатковою угодою №3 від 01.11.2020 сторонами погоджено викладення текстової частини Додатку №1 «Перелік віртуальних точок комерційного обліку Користувача на межі з оператором системи передачі» до Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1. Договору у редакції від 14.08.2019 НЕК «Укренерго» (Оператор системи передачі, ОСП) зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - Послуга) відповідно до умов цього Договору, а ТОВ « 3акарпапяенергозбут» (Користувач) зобов`язується здійснювати оплату за Послугу відповідно до умов Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору розрахунковим періодом за цим Договором є 1 календарний місяць.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що Користувач здійснює поетапну попередню оплату планової вартості послуги ОСП таким чином: 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості Послуги, визначеної згідно з розділом 5 Договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості Послуг, яка визначена згідно з розділом 5, у кожен з наступних періодів: 2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового місяця; 3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового місяця; 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового місяця; 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця. При цьому розмір оплати у вказані періоди повинен бути не меншим планової вартості Послуг, яка визначена згідно з розділом 5, на 5 днів наперед.

Згідно з п. 6.5. Договору Користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг Послуги протягом 3 банківських днів з моменту та на підставі отримання акту приймання - передачі Послуги, який ОСП надає Користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим.

Пунктом 6.6. Договору встановлено, що у разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі Послуги, Користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі Послуги вартість Послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акту. Процедура оскарження не звільняє Користувача від платіжного зобов`язання у встановлений Договором термін. Якщо користувач не надає ОСП повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акту приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей.

Надалі, Додатковими угодами до Договору від 14.01.2022 та від 20.12.2022 сторонами викладено в новій редакції умови Договору.

Додаткова угода від 20.12.2022 до Договору укладена шляхом підписання представниками сторін їх електронними цифровими підписами сторін 15.12.2020 (ОСП) та 20.12.2022 (Користувач), що підтверджується долученим позивачем до позову протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 09.07.2023 року.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. Договору (тут і надалі в редакції Додаткових угод від 14.01.2022 та від 20.12.2022) для здійснення розрахунків використовуються плановий та фактичний обсяги Послуги:

- Плановий обсяг Послуги визначається на основі наданих Користувачем повідомлень щодо обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць. У разі ненадання або несвоєчасного надання відповідних повідомлень, плановим обсягом Послуги вважається фактичний обсяг Послуги, наданої у попередньому розрахунковому періоді;

- Фактичний обсяг Послуги у розрахунковому місяці визначається відповідно до розділу ХІ Кодексу системи передачі.

Планові обсяги послуги Користувач зобов`язаний подавати планові обсяги Послуги ОСП не пізніше 25-го числа місяця, що передує розрахунковому. Форма подання повідомлення розміщена на офіційному вебсайті ОСП.

Планові обсяги можуть подаватися на більший період з подальшим їх коригуванням у терміни, передбачені цим пунктом.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що Користувач здійснює поетапну попередню оплату планової вартості послуги ОСП таким чином: 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі 1/5 від планової вартості Послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього Договору. Подальша оплата здійснюється шляхом сплати 1/5 від планової вартості Послуг, яка визначена згідно з розділом 3, у кожен з наступних періодів: 2 платіж - до 10 числа розрахункового місяця; 3 платіж - до 15 числа розрахункового місяця; 4 платіж - до 20 числа розрахункового місяця; 5 платіж - до 25 числа розрахункового місяця.

3гідно з п. 5.5. Договору Користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг Послуги до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно), на підставі рахунків, актів надання Послуги, наданих Виконавцем (ОСП), або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком» (далі - СУР), або отриманих за допомогою сервісу електронного документообігу (далі - Сервіс) (автоматизована система, яка забезпечує функціонування електронного документообігу), з використанням у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису тієї особи, уповноваженої на підписання документів в електронному вигляді.

Вартість наданої Послуги за розрахунковий період визначається до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно), на підставі даних, що надаються Адміністратором комерційного обліку (далі - АКО). Акти приймання-передачі Послуги направляються Користувачу до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно). Коригування обсягів та вартості наданої Послуги відповідного розрахункового періоду здійснюється за уточненими даними комерційного обліку, що надаються АКО протягом 10 календарних днів з дати проведення процесу врегулювання в СУР, що здійснюється згідно з Правилами ринку.

Оплату вартості Послуги, після коригування обсягів та вартості Послуг, Користувач здійснює до 15 числа місяця, наступного за місяцем, у якому отримано акт коригування до акта приймання-передачі Послуги (включно).

Акти приймання-передачі послуги та акти коригування до актів приймання-передачі

послуги у відповідному розрахунковому періоді ОСП направляє Користувачу в електронній формі з використанням електронного підпису (із застосуванням Сервісу) або надає Користувачу два примірники в паперовому вигляді, підписані власноручним підписом зі своєї сторони. Користувач здійснює підписання актів приймання-передачі послуги та актів коригування

до актів приймання-передачі послуги відповідного розрахункового періоду

протягом трьох робочих днів та повертає їх ОСП.

Судом встановлено, що згідно листів ТОВ «Закарпаттяенергозбут» повідомлено ПрАТ НЕК «Укренерго» про наміри щодо отримання послуги та доведено ОСП плановий обсяг надання послуг кВт-год за період червень-липень 2021, лютий 2022 року квітень 2023 та за усі наведені періоди сторонами підписано акти приймання-передачі послуги (з актами коригування до актів приймання-передачі), якими підтверджується факт належного надання послуг з боку ОСП, що не заперечується відповідачем у справі.

За твердженням позивача, яке на заперечується відповідачем, останнім неналежним чином виконувалися зобов`язання за Договором в частині своєчасної у визначений в розділі 5 Договору строк оплати вартості послуги передачі в період з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно, у зв`язку з чим на час подачі позову заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» за надані послуги з передачі електричної енергії становила 461 536 154,06 грн.

Водночас, після відкриття провадження у цій справі відповідачем було добровільно сплачено заборгованість в розмірі 461 536 154,06 грн за надані послуги за договором про надання послуг з передачі електричної енергії №0195-02024 від 01.01.2019 з урахуванням додаткових угод, яка є предметом спору в частині основного боргу в цій справі, що підтверджується долученими до заяви відповідача від 22.01.2025 копіями платіжних інструкцій № 140557 від 31.08.2023 на суму 8167762,29 грн, № 144603 від 07.09.2023 на суму 1,43 грн, № 144599 від 07.09.2023 на суму 2722586,00 грн, № 149054 від 12.09.2023 на суму 2722587,43 грн, № 149290 від 14.09.2023 на суму 2722587,43 грн, № 149514 від 15.09.2023 на суму 2722587,43 грн, № 149745 від 19.09.2023 на суму 2722587,43 грн, № 149764 від 20.09.2023 на суму 2722587,43 грн, № 149802 від 21.09.2023 на суму 2722587,43 грн, № 1154550 від 29.09.2023 на суму 33644667,74 грн, № 1154610 від 04.10.2023 на суму 3178947,19 грн, №167713 від 09.10.2023 на суму 5511904,17 грн, №16711 від 09.10.2023 на суму 845990,21 грн, №167861 від 13.10.2023 на суму 3178947,19 грн, № 168031 від 23.10.2023 на суму 18178947,19 грн, №168162 від 25.10.2023 на суму 3178947,19 грн, № 168174 від 26.10.2023 на суму 3564925,33 грн, № 168173 від 26.10.2023 на суму 3564925,33 грн, 168320 від 30.10.2023 на суму 8000000,00 грн, № 168424 від 31.10.2023 на суму12015804,64 грн, № 173005 від 13.11.2023 на суму 10000000,00 грн, № 173021 від 14.11.2023 на суму 5000000,00 грн, №173671 від 20.10.2023 на суму 10000000,00 грн, №173935 від 21.11.2023 на суму 5000000,00 грн, № 177933 від 24.11.2023 на суму 5000000,00 грн, №178131 від 30.11.2023 на суму 31249966,52 грн, №182708 від 11.12.2023 на суму 5000000,00 грн, №182765 від 13.12.2023 на суму 18000000,00 грн, № 182781 від 14.12.2023 на суму 1782179,20 грн, №186245 від 26.12.2023 на суму 8500000,00 грн, №190771 від 28.12.2023 на суму 10000000,00 грн, № 190803 від 29.12.2023 на суму34990703,00 грн, №21863 від 10.01.2024 на суму 10000000,00 грн, № 21927 від 15.01.2024 на суму 658945,28 грн, № 39810 від 31.01.2024 на суму 173654,55 грн, № 29 від 30.08.2024 на суму 8203682,43 грн, №33 від 30.08.2024 на суму 24223864,13 грн, №45 від 18.09.2024 на суму 37741532,16 грн, № 48 від 19.09.2024 на суму 20465167,43 грн, №136207 від 30.09.2024 на суму 39541645,54 грн, №66 від 17.10.2024 на суму 18603402,35 грн, №142646 від 21.10.2024 на суму 3620891,58 грн та № 74 від 31.10.2024 на суму 55560734,83 грн.

З урахуванням наведеного, ухвалою суду від 04.02.2025 було закрито провадження у справі № 907/670/23 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 461 536 154,06 грн заборгованості за надані послуги з передачі електричної енергії за період з серпня 2022 до квітня 2023 року за відсутності предмета спору.

Водночас, з урахуванням неналежного виконання відповідачем умов Договору в частині своєчасної оплати вартості послуги передачі електричної енергії позивачем з урахуванням залишення позову без розгляду в частині стягнення 1 539 748,71 грн пені та 921 204,31 грн штрафу (ухвала від 27.02.2025) та зменшення позовних вимог в частині нарахованих відсотків річних та інфляційних (ухвала від 25.06.2025) за період з червня по липень 2021 року та з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно в порядку ст. 625 ЦК України нараховано 4 316 860,24 грн 3% річних, 12 652 059,35 грн інфляційних втрат та за період прострочення червень-липень 2021 року 348 132,03 грн пені, які становлять предмет розгляду судом у цій справі при постановленні рішення у спірних правовідносинах.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

За положеннями ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст.509,526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Суд зазначає, що за приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Оператор системи передачі надає послуги з передачі електричної енергії та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління учасникам ринку на підставі договорів, укладених на основі типових договорів про надання послуг з передачі електричної енергії та про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління. Типові договори про надання послуг з передачі електричної енергії та про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління затверджуються Регулятором (частина 4 статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

На реалізацію наданих законодавством повноважень постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 309 затверджено Кодекс системи передачі.

Відповідно до пункту 5.5 глави 5 розділу XI Кодексу системи передачі договір про надання послуг з передачі електричної енергії укладається за типовою формою, яка затверджується Регулятором.

Типова форма договору про надання послуг з передачі електричної енергії є додатком 6 до Кодексу системи передачі, отже, затверджена одночасно з цим Кодексом.

Укладеним сторонами на підставі типової форми Договір про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0195-02024 (з урахуванням викладення його в новій редакції відповідно до Додаткових угод від 14.08.2019, від 14.01.2022 та від 20.12.2022) для розрахунку за ним встановлено два види обсягу послуги - плановий та фактичний, які використовуються одночасно, не виключають, а доповнюють один одного, а строк сплати планового та фактичного обсягу визначено у п.п. 6.2., 6.5. Договору (в редакції, що діяла до укладення Додаткової угоди від 14.01.2022) та у п.п. 5.2., 5.5. Договору в редакції Додаткових угод від 14.01.2022 та від 20.12.2022.

Так, за умовами договору, при розрахунках між сторонами враховуються як планові так і фактичні обсяги, при цьому положеннями договору чітко передбачена передоплата вартості послуги, яка має бути вчинена до відповідної дати розрахункового місяця.

Плановий і фактичний обсяг послуги не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору - платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснювати оплату послуг у строки та на умовах, визначених договором.

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21, зазначив таке:

"168. Звідси при розрахунку за послуги з передачі електричної енергії користувач та ОСП зобов`язані використовувати як плановий, так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору - платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність сплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць".

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 24.11.2022 у справі № 927/713/21.

Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін ).

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи, підтверджується, а відповідачем не заперечується факт неналежного виконання умов Договору в зазначені позивачем спірні періоди (з червня по липень 2021 року та з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно) та наявність на час подання позову заборгованості за послуги передачі у період з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно, яка становила 461 536 154,06 грн та була добровільно оплачена відповідачем після звернення позивача з даним позовом до суду.

В той же час, порушення строків сплати відповідачем послуги передачі стало підставою для нарахування Приватним акціонерним товариством «Національна енергетична компанія «Укренерго» 4 316 860,24 грн 3% річних, 12 652 059,35 грн інфляційних втрат та 348 132,03 грн пені, стягнення яких є предметом судового розгляду в цій справі.

Щодо вимог про стягнення пені.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України (надалі також - ГК України), учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до пункту 6.7. укладеного сторонами Договору (в редакції Додаткової угоди від 14.08.2019) у випадку порушення Користувачем термінів розрахунку ОСП має право нарахувати пеню в розмірі 0,1% (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання Користувачем своїх зобов`язань.

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» згідно з якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку пені за порушення строків оплати послуги передачі у червні-липні 2021 року (додаток до додаткових пояснень від 26.02.2025) та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд, з урахуванням встановленого в п.п. 6.2., 6.5. Договору (в редакції Додаткової угоди від 14.08.2019) строку поетапної оплати планової вартості послуги та фактичної вартості послуги, з урахуванням фактичної заборгованості за послуги передачі та дат її сплати відповідачем в цей період, вважає правильними розрахунки Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про нараховану відповідачу пеню за кожен день прострочення в загальній сумі 348 132,03 грн за період з 03.06.2021 року по 29.07.2021 року в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Водночас, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача нарахованої позивачем пені, суд, з урахуванням заявленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» у відзиві на позов клопотання про зменшення її розміру, враховує наступне.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з частинами першою, другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 - 552 ЦК України.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Так, статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

У тій же постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною ж третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних норм ГК України та ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 ГПК України).

Так, стаття 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, суд зазначає, що на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, зокрема, з власної ініціативи може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду 15.02.2023 у справі №920/437/22, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 29.05.2023 у справі №904/907/22, від 20.12.2023 у справі №916/2263/22.

Як встановлено судом, пеня в сумі 348 132,03 грн нарахована позивачем відповідно до умов п. 6.7. Договору (в редакції Додаткової угоди від 14.08.2019), за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості передачі електроенергії протягом червня-липня 2021 року включно.

При цьому, сума заборгованості за Договором в означений період добровільно оплачена відповідачем ще протягом самого червня-липня 2021 року, а строк прострочення зобов`язань відповідача по сплаті планових платежів в означений період становив щонайбільше 8 календарних днів.

Позатим, подані суду позивачем розрахунки заборгованості, платіжні документи свідчать, що на кінець періоду розрахунку пені (29.07.2021) борг відповідача був повністю відсутній та, навпаки, мала місце переплати вартості послуги передачі в розмірі 511 293,92 грн.

Позивачем, в свою чергу, не доводиться наявність в нього будь-яких матеріальних збитків чи інших витрат (втрат), пов`язаних з простроченням виконання зобов`язань відповідачем зі сплати вартості послуги передачі протягом червня-липня 2021 року, з урахуванням, в тому числі, мінімальних періодів прострочення оплати в цей період та, зокрема, надлишкової сплати вартості послуги передачі у липні 2021 року.

В той же час, відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

До прикладу, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованої позивачем пені, слід також враховувати, що відповідач, як єдиний постачальник універсальних послуг з постачання електричної енергії в силу приписів п.п. 4 п. 3, п. 3-1 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» в спірний період, був позбавлений права нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг громадянам України у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі, що в спірних правовідносинах при заявленні до ТОВ «Закарпаттяенергозбут» вимог про стягнення неустойки дає підстави для застосування принципів пропорційності та справедливості при вирішенні питання стягнення пені з суб`єкта, якому відповідні штрафні санкції по власній дебіторській заборгованості нараховувати заборонено.

Окрім того, суд зважає, що з долученої відповідачем до відзиву на позов Інформації про проведення розрахунку за спожиту електроенергію з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» з споживачів Закарпатської області, зокрема у червні-липні 2021 року вбачається значний рівень дебіторської заборгованості, зокрема населення у період нарахування позивачем у цій справі пені, що може пояснювати причини несвоєчасного виконання зобов`язань Користувача за Договором та в сукупності з підтвердженням незначного рівня прострочення у цей період дає підстави для висновку про добросовісність відповідача в спірних правовідносинах та наявність в суду підстав для зменшення розміру нарахованої позивачем пені.

Таким чином, беручи до уваги наведені вище обставини добросовісності відповідача, належного виконання ТОВ «Закарпаттяенергозбут» зобов`язань за Договором в інші (окрім спірних) періоди, зважаючи на незначний період прострочення оплати вартості послуги передачі електроенергії в червні-липні 2021 року, з урахуванням розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі та із застосуванням принципу пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір нарахованої позивачем пені, що за встановлених обставин відповідатиме принципам розумності, справедливості та унеможливлюватиме ситуацію, коли штрафні санкції виступають каральною санкцією для боржника у зобов`язанні (відповідача у справі), покладаючи на нього несправедливо непомірний тягар, який є невідповідним обсягу порушеного зобов`язання.

При цьому, суд враховує також, що компенсаційний характер невиконання відповідачем зобов`язань за Договором позивачем забезпечено додатково (крім пені) вимогами про стягнення з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» інфляційних втрат та відсотків річних, правова оцінка яким буде надана судом далі по тексту.

З огляду на наведене, беручи до уваги подане відповідачем клопотання, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, наведеним вище критеріям та з урахуванням розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі, принципу пропорційності, буде зменшення розміру пені до 10% від нарахованої позивачем 34 813,20 грн пені, як слід стягнути з відповідача на користь позивача; в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені слід відмовити.

Щодо 3 % річних та втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку (долучено до заяви про зменшення позовних вимог від 19.06.2025), за неналежне виконання умов Договору, відповідачу за прострочення кожного етапу оплати вартості послуги передачі електроенергії у період червень-липень 2021 року та з серпня 2022 року по квітень 2023 року включно нараховано 3% річних в розмірі 4 316 860,24 грн та інфляційні втрати на суму 12 652 059,35 грн.

Здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку позовних вимог в цій частині, суд, з огляду на встановлений в п.п. 6.2., 6.5. Договору (в редакції, що діяла до укладення Додаткової угоди від 14.01.2022) та у п.п. 5.2., 5.5. Договору в редакції Додаткових угод від 14.01.2022 та від 20.12.2022 строк оплати вартості послуг з передачі електричної енергії у спірний період, що по суті не заперечено відповідачем та з урахуванням дат її фактичної оплати відповідно до поданих розрахунків, що також визнається відповідача, вважає правомірними, документально підтвердженими та обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 4 290 798,30 грн 3% річних та 12 643 866,82 грн втрат від інфляції, а позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

Позов в частині помилково нарахованих позивачем за січень 2023 року (період нарахування з 16.02.2023 по 30.04.2023) відсотків річних в розмірі 26 061,96 грн та 8192,53 грн втрат від інфляції, нарахованих за 7 днів липня 2021 року (період з 13.07.2021 по 20.07.2021) до задоволення не підлягає.

При перевірці розрахунку позивача за вимогою про стягнення втрат від інфляції суд виходив з наступного:

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Не виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України Про індексацію грошових доходів населення у наступному місяці.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.20 у справі №910/13071/19 надала наступні роз`яснення:

- сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця;

- якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці;

- методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

1) час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

2) час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Критично оцінюються судом заперечення відповідача щодо подвійного нарахування позивачем втрат від інфляції, позаяк за змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово та послідовно, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України зазначала, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимогою (постанови від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (пункт 43), від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 (пункт 7.53), від 19.07.2023 у справі № 910/16820/21 (пункт 8.45), від 03.10.2023 у справі № 366/203/21).

При цьому, як вже зазначалося вище, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, яка у спірних правовідносинах пов`язується з неналежною сплатою вартості послуги з передачі електроенергії в конкретний період, а формування вартості такої послуги (тарифу) НКРЕКП не входить до предмету доведення у даній справі та не може змінювати розміру простроченого зобов`язання.

В протилежному випадку у спірних правовідносинах Користувач за наявності дочасного виконання зобов`язань перед ОСП набував би право повернути собі включену в структуру тарифу інфляційну складову, що не відповідає цілям та меті встановленої в ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а сам порядок визначення розміру такого зобов`язання (структура тарифу його формування) у спірних правовідносинах не має правового значення при настанні наслідків його прострочення.

Щодо клопотання про зменшення розміру нарахованих 3% річних та втрат від інфляції.

Розглядаючи заявлене у відзиві на позов клопотання про зменшення на 99% розміру нарахованих позивачем відсотків річних та втрат від інфляції суд враховує наступне.

Як вже зазначалось вище, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).

Законодавець в главі 24 Господарського кодексу України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, в означеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

Відтак нарахований позивачем у цій справі розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом, а клопотання відповідача у цій частині до задоволення не підлягає.

Означений висновок суду відповідає викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24 та враховується при прийнятті рішення у цій справі.

Окрім цього, в означеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24 в аспекті можливості зменшення інфляційних нарахувань наведено правову позицію, за якою інфляцією є знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат, а відтак клопотання відповідача і у цій частині до задоволення не підлягає.

Варто зазначити, що наведена правова позиція є сталою у правозастосуванні та викладена, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог до ціни позову на час постановлення рішення у справі (17 317 051,62 грн).

Водночас, враховуючи, що спір в справі фактично виник внаслідок неправильних дій відповідача щодо своєчасної оплати вартості послуг передачі електроенергії, відповідно до приписів ч. 9 ст. 129 ГПК України судовий збір в частині розгляду позовних вимог про стягнення пені, яка була зменшена судом, покладається на Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут».

При цьому, з урахуванням залишення судом відповідно до ухвали від 27.02.2025 без розгляду позовних вимог в частині стягнення 1 539 748,71 грн пені та 921 204,31 грн штрафу за заявою позивача, сплачений за розгляд позовних вимог в цій частині судовий збір в розмірі 36 914,30 грн відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» покладається на самого позивача у справі.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог (ухвала від 04.02.2025) та прийняття судом зменшених позовних вимог (ухвала від 25.06.2025), зайво сплачений позивачем судовий збір в розмірі 642 729,93 грн підлягає поверненню Приватному акціонерному товариству «Національна енергетична компанія «Укренерго» за його клопотанням від 03.02.2025 шляхом постановлення окремої ухвали з означеного питання.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (88000, м. Ужгород, пл. Жупанатська, буд. 18, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, ) 34 813,20 грн (тридцять чотири тисячі вісімсот тринадцять гривень 20 копійок) пені, 4 290 798,30 грн (чотири мільйони двісті дев`яносто тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 30 копійок) 3% річних, 12 643 866,82 грн (дванадцять мільйонів шістсот сорок три тисячі вісімсот шістдесят шість гривень 82 копійки) інфляційних нарахувань та 259 241,95 грн (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч двісті сорок одну гривню 95 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 28 липня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.