ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2025 Справа № 917/574/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засідання Сьомкіній А. В., секретар судового засідання Сьомкіна А.В., представники учасників справи згідно протоколу судового засідання, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, вул. Усика Якова, 9, м. Миргород Полтавська область, 37600

до відповідача Заводської міської ради, вул. Полтавська, 4/16, м. Заводське, Миргородський район, Полтавська область, 37240

про зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності,

ВСТАНОВИВ:

21.03.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Заводської міської ради про зобов`язання вжити заходи щодо державної реєстрації права комунальної власності Заводської міської територіальної громади на споруду цивільного захисту - протирадіаційне укриття №62385, що розташоване за адресою: вул. Київська, 50а/2а, м. Заводське, Миргородський район, Полтавська область (вх. №593/25).

Ухвалою від 25.03.2025 року суд відкрив провадження у даній справі, ухвалив розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 29.04.2025 року на 09:00 год. також суд ухвалив встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.167, 184 ГПК України, встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 29.04.2025 року судом оголошено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні до 29.05.2025 року до 10:30 год.

Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 29.05.2025 року судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 24.06.2025 року на 11:00 год.

У зв`язку з перебуванням судді Тимощенко О.М. у відпустці (з 16.06.2025 року по 18.07.2025 року включно) засідання суду 24.06.2025 року не відбулося.

Ухвалою від 21.07.2025 року суд призначив розгляд справи по суті в судове засідання на 31.07.2025 року на 09:40 год.

Відповідач відзив на позов не надав, повноважного представника в судові засідання не направив.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є: позовна заява; відзив на позовну заяву.

Відповідач правом на подачу заяв по суті спору (відзиву на позов) та доказів не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Інші заяви по суті спору від сторін не надійшли.

Суд належним чином та завчасно повідомляв відповідача про розгляд справи, довідки про доставку ухвал суду в електронний кабінет відповідача залучені до матеріалів справи (арк. справи 122,127,132,137).

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, оскільки явка учасників справи у призначене засідання обов`язковою судом не визнавалася, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

За адресою: Полтавська область, м. Заводське, вул. Київська, 50а/2а (колишня вулиця Ватутіна) знаходиться 49-ти квартирний житловий будинок, в якому знаходиться протирадіаційного укриття № 62385.

Відповідно до облікової картки протирадіаційного укриття № 62385 від 30.06.1988, встановлено, що вказана споруда цивільного захисту, загальною площею 254 м. кв., місткістю 250 осіб, здана в експлуатацію 30.06.1988 та знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Червонозаводське, вул. Ватутіна, споруда цивільного захисту належить «дрожжевому заводу Госагропрома УССР». (арк. справи 37).

Із облікової картки протирадіаційного укриття № 62385 від 20.09.2000 вбачається, що вказана споруда цивільного захисту належить ЗАО «Агросервіс», а потім ОСББ «Пролісок» (арк. справи 38-39).

Із облікової картки протирадіаційного укриття № 62385 від 31.08.2022 вбачається, що вказана споруда цивільного захисту належить ОСББ «Пролісок», форма власності приватна (арк. справи 40-41).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за вказаною адресою, на підставі договору купівлі - продажу № Н-8 від 01.09.2004 року зареєстровано лише право приватної власності на магазин, який належить Шиліній Ларисі Михайлівні (арк. справи 60-61).

В актах оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту № 62385 від 30.01.2024, 22.05.2024, 20.08.2024, 04.11.2024 зазначено балансоутримувачем та власником вказаного об`єкта ОСББ «Пролісок». Також в актах оцінки зазначено, що протирадіаційне укриття, яке знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Заводське, вул. Київська, 50а/2а обмежено готове до використання за призначенням (арк. справи 42-49).

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що в ході проведення досудового розслідування із органу місцевого самоврядування отримано рішення виконавчого комітету Червонозаводської міської ради від 14.04.2009 за № 117, з якого вбачається, що вказаним рішенням вирішено зареєстровано об`єднання співвласників багатоквартирного будинку по вул. Ватутіна, 50а/2а «Пролісок», затверджено Статут об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пролісок» та вирішено КП «Червонозаводське» передати у власність ОСББ «Пролісок будинок по вул. Ватутіна, 50а/2а до 01.06.2009 (арк. справи 62-64).

14.04.2009 Червонозаводською міською радою Лохвицького району Полтавської області видано свідоцтво про державну реєстрацію об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пролісок», який знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Червонозаводське, вул. Ватутіна, 50а/2а, про що зроблено запис у реєстрі об`єднань співвласників багатоквартирного будинку за № 7 (арк. справи 64).

Із акту приймання - передавання житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, з балансу комунального підприємства на баланс ОСББ «Пролісок» підписаного 29.05.2009, вбачається, що передано на баланс ОСББ «Пролісок» житловий будинок загальною площею 2803,26 м.кв., загальна площа квартир 2432,50 м. кв., житлова площа квартир - 1450,40 кв.м, площа забудови - 752,26 кв.м., сходові клітки площею 265,5 м. кв., приміщення для візків 6,40 м.кв, інші технічні приміщення - 5,10 м.кв. Будь які інші приміщення на баланс ОСББ «Пролісок» не передавалися (арк. справи 69-71).

09.09.2024 року в межах кримінального провадження за №0000052 від 21.06.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст. 367 КК України, слідчим СВ ВП № 1 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області за участю в.о. спеціаліста відділу благоустрою та цивільного захисту виконавчого комітету Заводської міської ради проведено огляд вбудованого у житловий будинок приміщення протирадіаційного укриття № 62385, яке знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Заводське, вул. Київська, 50а/2а (арк. справи 25-36).

Оглядом встановлено, що приміщення знаходиться в неналежному стані утримання, не за цільовим призначенням не використовується. В приміщенні є освітлення, але відсутні вогнегасники, пожежні крани, вентиляція. В протирадіаційному укритті є запаси пляшок з водою, 2 стільці та крісло.

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження отримано «Рабочий проект привязки на 49 - квартирный жилой дом со встроенно - пристроенным магазином по ул. Ватутина в г. Червонозаводское», який виготовлений ««Укргорстройпроэкт» Полтавского филиала Украинского государственного проэктного института». Замовником проекта був «Лохвицкий межхозяйственный завод кормовых дрожжей» (арк. справи 50-59).

Із «Рабочего проекта привязки» вбачається, що «Рабочий проект ПРУ на 250 мест разработан согласно требований СНиП - П-ІІ-77» «Защитные сооружения гражданской обороны» и задания на проэктирование, согласованного штабом ГО.

Із архітектурно - будівельної частини «Пояснительной записки» вбачається, що «помещение для укрываемых» складає 160 кв.м., «помещения для загрязненной одежды» складає 17,9 кв. м., «венткамеры» - 56,6 кв. м., «санузлы» - 18 кв. м., «общая площадь ПРУ» - 254 кв.м. «В мирное время помещение используется под сараи».

До пояснювальної записки додаються креслення плану ПРУ з розташуванням обладнання, план підвалу.

Із відповіді виконавчого комітету Заводської міської ради від 09.12.2024 за № 01.1-16/2000, вбачається, що багатоквартирний житловий будинок на 49 квартир в м. Заводське по вул. Ватутіна, 50а/2а був переданий з балансу ТОВ «Агросервіс» на баланс Лохвицького ВУЖГ у відповідності до рішення дев`ятої сесії Червонозаводської міської ради четвертого скликання від 10.10.2003. Як проходив процес передачі будинку ( в тому числі його складових частин) та який перелік документів був переданий правонаступнику виконкому невідомо. (арк. справи 65)

Вказаний будинок, у відповідності до рішення виконавчого комітету Червонозаводської міської ради від 19.12.2003 року за № 507 передається з балансу Лохвицького ВУЖКГ на баланс КП «Червонозаводський ЖЕК-2». Знову ж таки в тесті рішення нічого не згадується про укриття.

У відповідності до поданого клопотання (реєстраційна картка) рішенням виконавчого комітету Червонозаводської міської ради від 14.04.2009 року за №117 було зареєстровано об`єднання співвласників багатоквартирного будинку по вул. Ватутіна, 50а/2а; затверджено статут ОСББ «Пролісок» та передано у власність вищевказаний будинок.

В період перебування на балансі КП «Червонозаводський ЖЕК-2» житловий будинок був в комунальній власності громади, проте зазначене в запиті протирадіаційне укриття № 62385 не приймалося в комунальну власність та не передавалося до ОСББ «Пролісок».

Проектна документація на вказаний будинок у виконкомі Заводської міської ради відсутня, так як була передана до ОСББ «Пролісок» у відповідності до пункту 3 рішення виконавчого комітету Червонозаводської міської ради від 14.04. 2009 року за № 117.

Разом із тим, виконавчим комітетом Заводської міської ради не надано підтвердження про факт передачі будинку, який розташований в м. Заводське по вул. Ватутіна, 50а/2а, без протирадіаційного укриття за № 62385 на баланс Лохвицького ВУЖКГ та КП «Червонозаводський ЖЕК-2».

Рішенням дев`ятої сесії міської ради четвертого скликання Червонозаводської міської ради від 10.10.2003 »Про безоплатну передачу з балансу ТОВ «Агросервіс» на баланс Лохвицького ВУЖКГ житлових будинків» передано безоплатно житлові будинки, у тому числі, і по вул. Ватутіна, 50а/2а з балансу ТОВ «Агросервіс» на баланс Лохвицького виробничого управління житлово-комунального господарства (арк. справи 66).

Відповідно до п. 1.1 п. 1 «Загальних положень» Статуту Лохвицького виробничого управління житлово - комунального господарства від 19.04.1994 із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітет Лохвицької міської ради № 157 від 16.03.2001, виробниче управління житлово - комунального господарства, далі «Підприємство», являється самостійним підприємством, яке діє на засадах господарського розрахунку і знаходиться в управлінні Лохвицької міської ради і в своїй діяльності підпорядковується як Лохвицькій міській раді, так і обласному управлінню житлово - комунального господарства.

Відповідно до п. 1.2 п. 1 «Загальних положень» Статуту Лохвицьке виробниче управління житлово - комунального господарства є юридичною особою і діє на підставі Статуту та діючого законодавства України на принципах повної господарської самостійності.

Відповідно до п. 3.1 п. З «Завдання та функції управління житлово - комунального господарства» вказаного Статуту основними завданнями управління житлово - комунального господарства зокрема, є забезпечення збереження і правильної технічної експлуатації житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Червонозаводської міської ради, Лохвицького району, Полтавської області від 19.12.2003 р. № 507 «Про передачу будинків з балансу Лохвицького ВУЖКГ на баланс КП «Червонозаводський ЖЕК-2» вирішено передати на баланс КП «Червонозаводський ЖЕК-2», у тому числі, і 49 - квартирний житловий будинок по вул. Ватутіна 50а/2а з балансовою вартістю 1384003 грн., та залишковою вартістю 1199930 грн., що перебував на балансі Лохвицького ВУЖКГ; матеріали та техніку, що була передана ТОВ «Агросервіс» Лохвицькому ВУЖКГ, передати до 01.01.2004 року КП «Червонозаводський ЖЕК-2» Лохвицьким ВУЖКГ, відповідно до рішення №507 від 19.12.2003 року; акти передачі вище перелічених будинків затвердити рішенням виконкому №507 від 19.12.2003 року; КП «Червонозаводський ЖЕК-2» будинки, в тому числі, і по вул. Ватутіна, 50а/2а, прийняти на баланс з 01.01.2004 року при умові передачі техніки та матеріалів (арк. справи 67).

Також прокурор посилався на те, що зі свідоцтва про право власності на житло та договорів купівлі - продажу квартир, які знаходяться в багатоквартирному будинку за адресою: м. Заводське (раніше - Червонозаводське), вул. Київська ( раніше - Ватутіна), 50а/2а, вбачається, що квартири у вказаному будинку належать на праві власності особам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Червонозаводською міською радою народних депутатів Лохвицького району .

Також, із свідоцтва про право на спадщину квартир у вказаному будинку вбачається, що квартири належали власникам на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого як органом приватизації Червонозаводською міською радою народних депутатів Лохвицького району, зокрема, квартира 27, яка знаходиться у вказаному будинку.

Із отриманих відповідей ТОВ «Агросервіс» № 11 від 11.12.2024 та № 20/02 від 20.02.2025 встановлено, що під час передачі бухгалтерських та архівних документів від попередніх власників, документи, які стосуються об`єкта нерухомості, зазначені у запиті, передані не були.

Із акту «Про передачу на баланс комунального підприємства «Червонозаводський ЖЕК-2» будинків, що перебували на балансі Лохвицького ВУЖКГ» від 2003 року вбачається, що 2003 року, без зазначення числа та місяця, Міщенко В.О. в одній особі, як начальник Лохвицького ВУЖКГ здав, та як директор КП «Червонозаводський ЖЕК-2» прийняв на баланс КП «Червонозаводський ЖЕК-2» 49 - квартирний житловий будинок по вул. Ватутіна, 50а/ 2а.

Разом із тим, із рішень Лохвицького районного суду від 13.07.2007 у справі № 2-382/2007 та 08.06.2007 у справі № 2- 142/2007 вбачається, що будинок за адресою: м. Червонозаводське вул. Ватутіна, 50а/2а, перебуває з грудня 2003 року на балансі відповідача КП „ Червонозаводський ЖЕК-2". До грудня 2003 року будинок належав і перебував на балансі ТОВ „ Агросервіс" (арк. справи 77-80).

Будинок , який розташований по вул. Ватутіна, 50а/2а в м. Червонозаводське Лохвицького району Полтавської області передано на баланс КП „Червонозаводський ЖЕК-2'" з 01.01.2004, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Червонозаводської міської ради Лохвицького району Полтавської області за № 507 від 19.12.2003.

Із інформації Комунального підприємства «Комунсервіс» Заводської міської ради № 276 від 9 грудня 2024, встановлено, що КП «Комунсервіс» Заводської міської ради створено в лютому 2011р. і не є правонаступником КП «Червонозаводське» (арк. справи 73).

Документація щодо взяття на баланс КП «Червонозаводське» будинку за адресою: Полтавська область, м. Заводське, вул. Київська 50а/2а відсутня.

18.12.2024 р. від голови ОСББ «Пролісок» Анатолія Савченка надійшла інформація про те, що багатоквартирний житловий будинок в м. Заводське по вул. Київській, 50а/2а був переданий з балансу КП «Червонозаводське» на баланс ОСББ «Пролісок» без протирадіаційного укриття, про що свідчить «Акт приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс» від 29.05.2009. Мешканці будинку на Загальних Зборах, також, не приймали протирадіаційне укриття на свій баланс (арк. справи 72).

Інвентарна картка обліку основних засобів, документи щодо перебування житлового будинку на балансі «Дрожжевого завода Госагропрома УССР» або його правонаступників, проектна документація на вказаний будинок відсутні.

Із відповіді виконавчого комітету Заводської міської ради від 23.01.2025 за № 01.1-16/94 встановлено, що документи щодо прийняття у комунальну власність ПРУ №62385, розміщеного в м. Заводське, вул. Київська,50а/2а, відсутні.

Відповідно, використання зазначеного нерухомого майна здійснюється із порушенням вимог цивільного законодавства шляхом користування будівлею, спорудами без державної реєстрації права власності та без оформлення правовстановлюючих документів.

В обґрунтування позовних вимог прокурор також зазначив, що Заводська міська рада жодних заходів щодо оформлення права комунальної власності на протирадіаційне укриття № 63783 не вжила, це стало підставою для звернення прокурора із цим позовом до суду.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог прокурора, суд керувався таким.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону України Про прокуратуру представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Приписами ч. 4 ст. 53 ГПК України унормовано, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві обґрунтовує, зокрема, в чому полягає порушення інтересів держави, та необхідність їх захисту.

Водночас інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відтак інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Із системного аналізу ст. 23 Закону України Про прокуратуру випливає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, тоді як другий - відсутність такого органу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Поряд з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 916/1978/21.

Згідно із абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Приписами ч. 4, 5 ст. 53 ГПК України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві повинен обґрунтувати визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц наведено правовий висновок, зокрема, про те, що суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу влади, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 6, пп. 23-31 ч. 2 ст. 19 Кодексу цивільного захисту України (далі КЦЗ України) (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цивільний захист - це комплекс заходів, які реалізуються на території України в мирний час та в особливий період і спрямовані на захист населення, територій, навколишнього природного середовища, майна, матеріальних і культурних цінностей від надзвичайних ситуацій та інших небезпечних подій, запобігання виникненню таких ситуацій та подій, ліквідацію їх наслідків, надання допомоги постраждалим, здійснення державного нагляду (контролю) у сфері пожежної та техногенної безпеки.

Суб`єктами забезпечення цивільного захисту є центральні органи виконавчої влади, інші державні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання, громадські організації.

До повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить: організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту; визначення за погодженням з місцевими державними адміністраціями потреби фонду захисних споруд цивільного захисту; планування та організація роботи з дообладнання або спорудження в особливий період підвальних та інших заглиблених приміщень для укриття населення; прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту; організація проведення технічної інвентаризації захисних споруд цивільного захисту, виключення їх за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, з фонду захисних споруд цивільного захисту; реалізація заходів, спрямованих на поліпшення пожежної безпеки суб`єктів господарювання комунальної форми власності; здійснення інших повноважень у сфері цивільного захисту, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Відтак із наведених приписів законодавства випливає, що саме Заводська міська рада є суб`єктом забезпечення цивільного захисту на відповідній території в умовах введення на території України воєнного стану.

У постанові від 07.11.2018 у справі № 916/749/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що безпосередність звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень. Захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, позаяк іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.

Так, прокурор подав позов до суду для спонукання органу місцевого самоврядування вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності на приміщення сховища (протирадіаційного укриття) з метою забезпечення здійснення останнім його власних функцій, вказавши, що Заводська міська рада, яка не вчинила відповідних дій для виправлення допущеного порушення, у такій справі має бути відповідачем, тоді як інший орган, який відповідно до чинного законодавства здійснює функції у спірних правовідносинах, відсутній.

Враховуючи те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів, визначивши Заводську міську раду відповідачем та заявивши вимоги про зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності на приміщення протирадіаційного укриття № 62385, що розташоване в житловому будинку по вул. Київська,50а/2а, м. Заводське, Миргородський район, Полтавської області, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та правомірно звернувся до суду як самостійний позивач.

Приписами ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (частина перша).

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (частина друга).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п`ята).

Статтею 6 Кодексу цивільного захисту України визначено, що цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про національну безпеку України», суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України сховище - це герметична споруда, в якій створені умови для перебування людей та їх захисту протягом певного часу (не менше 48 годин) шляхом виключення або зменшення прогнозованого впливу небезпечних чинників, що можуть виникнути внаслідок надзвичайної ситуації, застосування зброї масового ураження та звичайних засобів ураження під час воєнних (бойових) дій та/або терористичних актів.

Цивільним захистом, відповідно до ст. 4 Кодексу цивільного захисту, є комплекс заходів, які реалізуються на території України в мирний час та в особливий період і спрямовані на захист населення.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України для вирішення питань щодо укриття населення в захисних спорудах цивільного захисту центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання завчасно створюють фонд таких споруд.

Згідно з ч. 5 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд з фонду та ведення його обліку визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм списання з балансу міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними підприємствами та органами місцевого самоврядування багатоквартирних будинків, у яких розташовані приміщення приватної та інших форм власності визначається Порядком списання з балансу багатоквартирних будинків, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 № 301 (далі - Порядок № 301).

Пунктом 3 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 № 138 (надалі - Порядку) визначено, що утримання захисних споруд - комплекс заходів організаційного, матеріально-технічного, інженерного, фінансового та іншого характеру, що спрямовані на забезпечення готовності захисних споруд до використання за призначенням.

Відповідно до ч. 8 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України утримання захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням здійснюється суб`єктами господарювання, на балансі яких вони перебувають (у тому числі споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів.

Пунктом 9 Порядку передбачено, що утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами.

У відповідності до п. 3 Порядку балансоутримувач захисної споруди - власник захисної споруди або юридична особа, яка утримує її на балансі.

Згідно пункту 10 Порядку балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд та інших споруд, що повинні використовуватися для укриття населення, а також підтримання їх у стані, необхідному для приведення у готовність до використання за призначенням відповідно до вимог щодо утримання та експлуатації захисних споруд.

Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільного захисту суб`єктами забезпечення цивільного захисту є серед інших, і органи місцевого самоврядування.

Таким чином, вжиття заходів до державної реєстрації права комунальної власності на спірне протирадіаційне укриття є обов`язком Заводської міської ради, в особі якої відповідна територіальна громада в силу положень ст. ст. 172, 327 ЦК України, ч. 1 ст. 10, ч. 5 ст. 16, ч. 1,5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», реалізує повноваження власника такого нерухомого майна з метою його належного утримання та використання за цільовим призначенням.

Як підтверджується поданими прокурором доказами, відповідачем тривалий час не вчинено жодних дій щодо оформлення та державної реєстрації права комунальної власності Заводської міської територіальної громади на захисну споруду цивільного захисту протирадіаційне укриття № 62385, що свідчить про ухилення відповідача від виконання вказаного обов`язку

Водночас, захисна споруда в силу положень ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, абз. 41 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», ч. 2 ст. 178 Цивільного кодексу України є обмежено оборотоздатною річчю, позаяк не може відчужуватись із державної чи комунальної власності у приватну.

Ураховуючи, що спірне нежиле приміщення ПРУ є самостійним об`єктом цивільних відносин, має спеціальний правовий статус та порядок використання, в результаті приватизації квартир багатоквартирного житлового будинку їх мешканцями право спільної сумісної власності на таке приміщення не виникло (ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається» № 26-92 від 31.12.1992, абз. 41 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» п. «г» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна»).

Крім того, відповідно до положень статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче огороджу вальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч.2 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно - правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української PCP) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Мешканці багатоквартирного будинку не можуть набути права приватної власності на протирадіаційне укриття в силу закону (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України), при цьому останні є власниками квартир на праві приватної власності та інших нежитлових допоміжних приміщень (окрім спірного) на праві спільної сумісної власності.

Отож, підвальне приміщення, яке належить до житлового комплексу, не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Так, захисна споруда цивільного стану не набула статусу допоміжного, а є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим в результаті приватизації квартир їх мешканцями право власності останніх на таке приміщення не виникло.

Таким чином, навіть у разі коли приміщення фізично є частиною будівлі, що належить на праві спільної власності жителям будинку, таке приміщення може бути окремим самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а в даному випадку об`єктом цивільного захисту.

Із правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.04.2023 у справі № 924/438/22 вбачається, що колегія суддів погоджується з висновки судів попередніх інстанцій про те, що співвласники багатоквартирного будинку № 18 на вул. Шевченка у м. Нетішині не могли набути права власності на спірне приміщення протирадіаційного укриття, оскільки останнє не призначене для забезпечення експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинків, за своїми функціональними особливостями не є допоміжним, станом на дату побудови будинку та введення його в експлуатацію, а також на дату створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку і дотепер свого функціонального призначення не змінювало та з комунальної власності за відповідними рішеннями й актами не вибувало, на користь співвласників багатоквартирних будинків не відчужувалось, чим спростовуються відповідні доводи касаційної скарги.

За вказаних обставин, встановлена судом бездіяльність відповідача щодо державної реєстрації права комунальної власності та визначення балансоутримувача захисних споруд призводить до неможливості забезпечити їх належний технічний стан, який дозволяв би привести укриття у готовність до використання за призначенням, що становить небезпеку для життя і здоров`я громадян, особливо в умовах воєнного стану, має наслідком невиконання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, порушує інтереси держави (територіальної громади) та встановлені державою гарантії із забезпечення конституційних прав громадян на захист життя і здоров`я.

Статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на захист своїх прав і свобод у судовому порядку.

Реалізуючі конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України, на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до приписів ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17).

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 924/438/22 дійшла висновку про задоволення позовної вимоги Прокурора щодо зобов`язання міської ради вчинити дії з державної реєстрації права комунальної власності на приміщення протирадіаційного укриття, яке розташоване в багатоквартирному житловому будинку, з метою усунення правової невизначеності статусу об`єктів цивільного захисту та застосування ефективного способу цивільного захисту у спірних правовідносинах, відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За приписами ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 Закону Про судоустрій і статус суддів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

З огляду на викладене позовні вимоги суд задовольняє повністю.

Прокурор у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати, понесені ним у цій справі на сплату судового збору.

Суд встановив, що за подачу цього позову прокуратура сплатила 3028,00 грн судового збору за платіжною інструкцією № 591 від 11.03.2025 (арк. справи 23). Надходження судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 13.03.2025 (арк. справи 119).

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн. покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Заводську міську раду (вул. Полтавська, 4/16 м. Заводське, Миргородського району, 37240, ) вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності Заводської міської територіальної громади на споруду цивільного захисту - протирадіаційне укриття № 62385, розташоване за адресою: вул. Київська, 50а/2а, м. Заводське, Миргородський район, Полтавської області.

3. Стягнути з Заводської міської ради (вул. Полтавська, 4/16, м. Заводське, Полтавська область, 37240, ) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1 100-річчя Полтави, 7, р/р № UA0006160, банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) понесені витрати на сплату судового збору за подачу позовної заяви в сумі 3028 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписано 04.08.2025 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Суддя О.М. Тимощенко