РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.07.2025Справа № 914/1305/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АДР-Транс-Груп»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Онді Груп»

про стягнення 1 507 834,82 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АДР-Транс-Груп» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Онді Груп» про стягнення 1 507 834,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором від 26.04.2024 № 26-04/24-01.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.04.2025 матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АДР-Транс-Груп» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Онді Груп» про стягнення 1 507 834,82 грн. ухвалено передати за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

До Господарського суду міста Києва 23.05.2025 надійшли матеріали справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2025 їх передано на розгляд судді Кирилюк Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки для подачі заяв по суті справи.

Відповідачем 10.06.2025 сформовано у системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву із запереченнями та клопотанням про перехід у загальне позовне провадження.

Позивач 16.06.2025 сформував у системі "Електронний суд" додаткові пояснення, якими просить суд не брати відзив до уваги, з огляду на неправдивість інформації, викладеної у ньому.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Онді Груп» про перехід в загальне позовне провадження відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 26.04.2024 укладено договір поставки нафтопродуктів № 26-04/24-01, за умовами пункту 1.1 якого позивач зобов`язався поставити і передати у власність відповідача нафтопродукти: дизельне пальне, бензин та інші види палива, а відповідач - оплатити їх вартість.

Згідно з пунктом 1.2 договору, найменування, кількість, ціна і вартість нафтопродуктів, що підлягають поставці, строк їх поставки та умови передачі, порядок і умови оплати, та інші необхідні умови погоджуються сторонами в додаткових угодах до договору та/або видаткових накладних (рахунках).

Відповідно до пунктів 3.1 - 3.4 договору, ціна нафтопродуктів, обумовлюється для кожної партії нафтопродуктів окремо та визначається сторонами у видаткових накладних (рахунках). На підставі погоджених сторонами заявок позивач виставляє відповідачу рахунок на оплату для кожної конкретної поставки товару. Вартість перевезення включена в ціну товару та не підлягає попередньому погодженню позивача з відповідачем. Ціна (вартість) товару є динамічною і може змінюватись позивачем залежно від змін цін на ринку товару, індексу інфляції, курсу іноземної валюти, тощо.

Згідно з пунктом 4.6 договору, право власності на товар та ризики випадкового знищення або пошкодження товару переходять від позивача до відповідача в момент фактичної передачі товару відповідачу, що підтверджується підписанням уповноваженою особою відповідача відповідної товарно-транспортної накладної, видаткової накладної в місці поставки товару.

Відповідно до пункту 7.1, договір набуває чинності з моменту його підписання представниками сторін і діє до 31 грудня 2025 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків за договором. Строк дії договору може бути продовжений сторонами шляхом укладення додаткової угоди.

Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що за період дії договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 6 014 579,05 грн. (4 160 210,40 грн. за період часу з 03.01.2025 по 26.03.2025).

До матеріалів справи долучено акт звірки взаємних розрахунків за період часу з 03.01.2025 по 26.03.2025, який з боку відповідача скріплений печаткою та підписаний без будь яких зауважень та заперечень.

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оплата здійснюється відповідачем у безготівковій формі, в національній валюті України - гривні на умовах повної попередньої оплати, шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на рахунок позивача протягом 3 робочих днів з дати виставлення рахунку позивачем. Датою оплати вважається дата зарахування банком грошових коштів на банківський рахунок позивача (пункт 3.5 договору).

Судом встановлено, що відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару у розмірі 4 810 700,00 грн. Товар вартістю 1 203 879,05 грн. відповідачем не оплачено. Протилежного суду не доведено, доказів оплати відповідачем до суду не подано.

Позивачем направлено відповідачу претензію від 14.04.2025 № 49, якою вимагає сплатити існуючу заборгованість за договором № 26-04/24-01 у розмірі 1 203 879,05 грн. Зазначену претензію позивач направив на електронну пошту відповідача, наклавши на неї кваліфікований та удосконалений електронний підпис (копії претензії та електронного підпису наявні у матеріалах справи).

Відповідачем претензію № 49 залишено без задоволення, заборгованість у розмірі 1 203 879,05 грн. не погашено.

В обгрунтування відсутності заборгованості відповідач стверджує, про погодження сторонами в усному порядку іншого строку здійснення оплати, ніж передбачено договором № 26-04/24-01. Також, відповідач посилається на відсутність доказів підтвердження направлення йому позивачем рахунків на оплату за поставлений товар. Крім того, відповідач стверджує про відсутність у матеріалах справи заявок на поставку товару.

Суд відхиляє твердження відповідача про погодження сторонами іншого строку здійснення оплати ніж встановлено договором, з огляду на доказову неспроможність зазначених заперечень.

Крім того, судом не береться до уваги посилання відповідача на відсутність доказів вручення рахунків позивачем останньому, як на підставу для звільнення від обов`язку здійснити оплату поставленого товару, у зв`язку із наявними у матеріалах справи видатковими накладними та актом звірки взаємних розрахунків, скріплених печаткою та підписом з боку відповідача без будь-яких зауважень та заперечень. Зазначене підтверджує факт постачання позивачем відповідачу товару та визнання відповідачем, станом на 14.04.2025, наявної заборгованості у розмірі 1 203 879,05 грн. Поряд з цим, позивачем направлено відповідачу претензію з вимогою здійснити оплату поставленого товару, що встановлено судом вище.

Також, суд звертає увагу відповідача, що хоч сторони пунктом 3.5 договору і поставили у залежність здійснення оплати відповідачем до виставленого позивачем рахунку, однак, зазначену оплату вони визначили саме, як попередню. Тобто, передумовою здійснення постачання товару є його попередня оплата.

Враховуючи постачання позивачем товару та його прийняття відповідачем, заперечення останнього щодо не настання строку здійснення оплати поставленого товару, станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом, спростовуються наявними доказами у справі.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статей 74 та 75 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Приймаючи до уваги встановлені судом факти та обставини, що були наведені вище, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем у відзиві заперечення на позов не спростовують зазначених позивачем в позові доводів за встановлених вище судом фактів та обставин.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з статтею 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені у розмірі 1 203 879,05 грн., а тому підлягають задоволенню в цій частині.

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або Законом.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Умовами пункту 5.3 та підпункту 5.3.1 договору встановлено, що у випадку не оплати, несвоєчасної або неповної оплати товару, відповідач зобов`язався сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочки, від суми невиконаних зобов`язань за кожен день прострочення платежу та за весь період прострочення. Оплата пені не звільняє відповідача від виконання узятих на себе зобов`язань за договором.

У випадку, якщо строк оплати товару (частини товару) відповідачем буде прострочений більше, ніж на 5 календарних днів, відповідач зобов`язаний, за вимогою позивача окрім пені, додатково сплатити на користь позивача штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого (несвоєчасно оплаченого) товару. Відповідач зобов`язався сплатити такий штраф у строки, вказані у вимозі позивача.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 46 547,31 грн. та штраф у розмірі 240 775,81 грн.

Здійснивши перерахунок пені та штрафу, у межах розрахунку позивача, Господарський суд міста Києва встановив, що позовні вимоги щодо нарахованої пені та штрафу підлягають повному задоволенню.

За умовами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4 515,96 грн. та інфляційні втрати у розмірі 12 116,69 грн.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, у межах періоду розрахунку позивача, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги нормативно обґрунтовані та арифметично вірні, тому підлягають повному задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню відповідача..

На підставі викладеного та керуючись статтями 74, 76-79, 86, 123, 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Онді Груп» (01010, місто Київ, провулок Хрестовий, будинок 2, офіс 403; ідентифікаційний номер 42620989) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АДР-Транс-Груп» (79005, місто Львів, проспект Шевченка Т., будинок 32; ідентифікаційний номер 44150094) 1 203 879,05 грн. основного боргу, 46 547,31 грн. пені, 240 775,81 грн. штрафу, 3% річних у розмірі 4 515,96 грн., інфляційні втрати у розмірі 12 116,69 грн. та 18 094,03 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 29.07.2025.

Суддя Т.Ю. Кирилюк