ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.07.2025 р. Справа№ 914/2256/25

Суддя Господарського суду Львівської області Бургарт Т.І., розглянувши матеріали

за позовом: Фізичної особи-підприємця Федосенка Олександра Олеговича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

до відповідача 1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідача 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );

про: стягнення заборгованості у сумі 404 804,17 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець (далі по тексту також ФОП) Федосенко Олександр Олегович звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 404'804,17 грн, з яких 50'624,32 грн - основний борг, 22'194,51 грн - інфляційне збільшення, 331 985,34 грн - пеня.

Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням грошового зобов`язання з оплати товару, поставленого на підставі договору постачання від 18 квітня 2023 року, укладеного ФОП Федосенком О.О. та ФОП Ногою А.В., діяльність якого як суб`єкта господарювання надалі було припинено.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, суддя зазначає наступне.

Частиною 4 статті 173 ГПК України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд: стягнути на користь позивача солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором постачання № 18 від 18 квітня 2023 року, з урахуванням суми основного боргу, інфляційних витрат та пені 404 804,17 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2023 року у справі № 909/207/20 зазначено, що згідно зі статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Відповідно до положень частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

До аналогічного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №701/281/18-ц.

Разом з тим, відповідно до частиною 1 статті 24 ЦК України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно зі статтею 20 ГПК України виключено можливість здійснення провадження у господарському суді у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності стороною в яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачем в одній позовній вимозі об`єднано вимоги до двох відповідачів: відповідача-1, з яким було укладено договір поставки №?18 від 18 квітня 2023 року, та відповідача-2 фізичної особи, яка не є підприємцем, у межах спору, що виник із господарського договору.

За доводами позивача, договір поставки № 18 від 18 квітня 2023 року, у зв`язку з виконанням якого виник спір, укладений з Фізичною особою-підприємцем Ногою Андрієм Васильовичем. (відповідач-1). Разом з тим, позивач зазначає, що фактичні правовідносини з поставки товару виникли з Савою Маркіяном Володимировичем (відповідач-2), який не є підприємцем. При цьому, позивач покликається на те, що ОСОБА_2 є власником і керівником ряду компаній, в тому числі пов`язаних з виробництвом одягу.

Разом з тим, суддя звертає увагу, що зазначені позивачем компанії не були стороною договору поставки № 18 від 18 квітня 2023 року, а Сава Маркіян Володимирович, за доводами самого позивача, діяв як фізична особа.

Твердження позивача про те, що відповідач-2 є власником та керівником низки компаній, у тому числі пов`язаних із виробництвом одягу, у зв`язку з чим позивач ідентифікує Саву В.М. як суб`єкта господарювання, не заслуговує на увагу, оскільки позов подано саме до фізичної особи, яка не діє як суб`єкт господарювання у спірних правовідносинах та не має статусу фізичної особи підприємця. При цьому, сам позивач наголошує, що особою, яка фактично викнувала правочин та є його стороною є саме фізична особа - Сава М.В.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позивачем, всупереч вимогам частини четвертої статті 173 Господарського процесуального кодексу України, в одній позовній заяві об`єднано кілька вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Зокрема, позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача-2 за договором поставки, подані до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог.

Cуддя також інформує позивача, що згідно із частини 8 статті 174 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Окремо суд зауважує, що позовна заява представником позивача була сформована та подана до суду з використанням системи «Електронний суд».

Система «Електронний суд» забезпечує обмін процесуальними документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, органами та установами системи правосуддя, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу.

Водночас, функціонал системи «Електронний суд» передбачає механізм автоматичного оповіщення користувачів про надходження до Електронного кабінету процесуальних документів, зміни стану розгляду судової справи чи про надходження інших документів у справі, шляхом надсилання відповідного повідомлення на вказану користувачем адресу електронної пошти.

Отже, оскільки позивачем позовну заяву було подано з використанням підсистеми «Електронний суд», підстави для повернення позивачу позовної заяви засобами поштового зв`язку відсутні.

Керуючись пунктом 2 частини 5 статті 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суддя,-

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву і додані до неї документи повернути фізичній особі-підприємцю Федосенку Олександру Олеговичу.

2. Ухвала суду, у відповідності до частини 2 статті 235 ГПК України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

3. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 253-259 ГПК України.

4. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - lv.arbitr.gov.ua/sud5015/.

Суддя Бургарт Т.І.