РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2025Справа № 911/3322/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін,

справу № 911/3322/24

за позовом фізичної особи-підприємця Танаджи Костянтина Григоровича;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна";

про стягнення 223 364,37 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Танаджи Костянтина Григоровича (далі також - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" (далі також - відповідач) про стягнення 223 364,37 грн, з яких 206 423,00 грн - сума першого лізингового платежу, 16 941,37 грн - сума платежу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу від 03.08.2021 № 826-ДП-МСБ-Ф-231 щодо передачі позивачу об`єкта лізингу, а саме: причіп-тандем, марка КТС, модель PBDF18, за який позивачем перераховані відповідачу частину коштів в заявленому до стягнення розмірі (у вигляді лізингових платежів).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.12.2024 вказану позовну заяву було вирішено надіслати за встановленою підсудністю до Господарського суду міста Києва.

08.01.2025 матеріали справи № 911/3322/24 надійшли на адресу Господарського суду міста Києва, а згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2025 справу було передано на розгляд судді Мандриченка О.В.

Разом з тим, судом при опрацюванні матеріалів судової справи № 911/3322/24 було встановлено, що матеріали справи не оформлені у відповідності до вимог розділу ІХ п. 3 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814, про що Господарським судом міста Києва складено акт про стан справи від 08.01.2025 № 9/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 вирішено відкласти вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви фізичної особи-підприємця Танаджи Костянтина Григоровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" про стягнення 223 364,37 грн до повернення із Господарського суду Київської області матеріалів справи № 911/2954/23, оформлених відповідно до вимог Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814.

29.01.2025 матеріали справи № 911/3322/24 повернулися на адресу Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2025 відкрито провадження у справі № 911/3322/24, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

15.02.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

02.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" подало до господарського суду заяву свідка.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.08.2021 між фізичною особою-підприємцем Танаджи Костянтином Григоровичем (далі також - лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-лізинг Україна" (далі також - лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу № 826-ДП-МСБ-Ф-231 від 03.08.2021 (далі також - договір), відповідно до п. 2.1. якого, лізингодавець на підставі замовлення на ОЛ зобов`язується купити та передати лізингоодержувачу в строкове платне володіння та користування об`єкт лізингу (далі - ОЛ) на умовах фінансового лізингу (далі - лізинг), а лізингоодержувач зобов`язується вчасно та у повному обсязі відповідно до графіку платежів сплачувати на користь лізингодавця лізингові та інші платежі, а також виконувати інші зобов`язання, визначені цим договором.

За умовами п. 2.2. договору, ОЛ передається лізингодавцем лізингоодержувачу за актом прийому-передачі ОЛ. лізингоодержувач володіє та користується ОЛ протягом всього строку лізингу. При цьому, другий екземпляр ключів запалювання від ОЛ залишається у володінні лізингодавця.

Як передбачено п. 2.3. договору, строк лізингу визначається сторонами в графіку платежів. Строк лізингу починає обчислюватися з дня підписання сторонами акту прийому-передачі ОЛ і закінчується в останній день користування ОЛ відповідно до графіку платежів, або в день дострокового розірвання або припинення договору. Строк лізингу може бути змінений за згодою сторін, про що вносяться відповідні зміни до графіку платежів.

Згідно з п. 2.4. договору, сторони додатково визначили, що істотною умовою договору є сплата першого лізингового платежу. Зобов`язання лізингодавця з придбання ОЛ виникають після оплати лізингоодержувачем першого лізингового платежу, строк оплати якого визначений в графіку платежів.

Пунктами 3.1., 3.2., 3.3. договору встановлено, що лізингодавець набуває у власність ОЛ відповідно до вимог, викладених в замовленні на ОЛ, і надає ОЛ в лізинг лізингоодержувачу на умовах, передбачених цим договором. Вибір постачальника (продавця) ОЛ здійснюється лізингоодержувачем. Строк передачі ОЛ лізингоодержувачу - протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту фактичного (-ї) постачання (передачі) ОЛ постачальником (продавцем) лізингодавцю.

Відповідно до п. 5.1.3. договору, протягом строку дії даного договору, за умови належного виконання лізингоодержувачем умов даного договору, лізингоодержувач має право вимагати від осіб, які порушують його права як лізингоодержувача, у тому числі від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на ОЛ.

За умовами п. 8.1. договору, договір повністю або відповідний графік платежів може бути достроково розірвано (припинено його дію), зокрема, (8.1.3.) з ініціативи лізингоодержувача, у разі прострочення передачі лізингоодержувачу ОЛ більш як на 60 календарних днів. Для обрахунку строку прострочення не включаються дні, коли лізингоодержувач порушував свої обов`язки за даним Договором, що призвело до такого прострочення.

Позивач вказує, що на виконання умов договору, ним було сплачено на користь відповідача грошові кошти у розмірі 223 364,37 грн, однак відповідач, в порушення умов договору, своє зобов`язання з передачі лізингоодержувачу об`єкту лізингу не виконав, у зв`язку з чим позивач повідомив відповідача про відмову від договору та просив повернути перераховані грошові кошти, однак останній грошові кошти не повернув, що стало причиною звернення з даним позовом до суду.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що на виконання умов договору, ним 03.08.2021 укладено з Товариством обмеженою відповідальністю "Завод Алеко" (далі також - ТОВ "Завод Алеко", продавець) договір поставки (купівлі-продажу) ТЗ №468 (далі - договір поставки), однак, продавець не передав товар в зазначений в договорі поставки строк.

Відповідач вказує, що оскільки об`єкт лізингу не був переданий відповідачу продавцем, зобов`язання щодо передачі об`єкта лізингу позивачу не настали.

Крім того, відповідач зазначає, що повідомлення позивача про відмову від договору лізингодавець отримав 10.12.2024, у зв`язку з отриманим повідомленням про відмову від договору, лізингодавець вирішив відмовитися від договору поставки шляхом направлення відповідного повідомлення продавцю з вимогою про повернення коштів, сплачених йому в якості авансу за договором поставки, проте, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) юридичною адресою продавця зазначено: 85700, Донецька область, Волноваський район, місто Волноваха, вулиця Шевцової, будинок 11А, яка вже з перших днів повномасштабного вторгнення (з 10.03.2022) згідно з переліком тимчасово окупованих територій була окупована російськими військами та як наслідок офіційне листування з продавцем, враховуючи його адресу місцезнаходження, неможливо, оскільки ані в Реєстрі, ані в договорі поставки не зазначено електронної адреси продавця, що унеможливлює здійснення лізингодавцем односторонньої відмови від договору поставки шляхом направлення листа на юридичну чи електронну адресу постачальника, а також унеможливлює подачу позову до продавця про розірвання договору поставки та повернення попередньої оплати.

Відповідач звертає увагу, що відповідно до листа позивача від 11.04.2024 кошти, які були ним сплачені за договором, частково, а саме у розмірі 28 772, 23 грн були зараховані в якості оплати за договором фінансового лізингу №039-ДП-МСБФ-231/1 від 04.06.2021 для дострокового його виконання.

Отже, на думку відповідача, поверненню лізингоодержувачу підлягають кошти у розмірі 195 265,00 грн, виключно після повернення їх продавцем лізингодавцю.

А оскільки продавець вказані грошові кошти не повернув лізингодавцю, то у відповідача відсутні правові підстави для повернення грошових коштів лізингоодержувачу, оскільки строк виконання такого зобов`язання не настав в силу приписів ст. 17 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до норм статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до п. 2.3 договору, самостійно обрав постачальника об`єкта лізингу - ТОВ "Завод Алеко" (), що підтверджується додатком №1 до договору.

Об`єктом лізингу є причіп-тандем, марка КТС, модель РВDF18.

03.08.2021 відповідачем (далі також - покупець) укладено з ТОВ "Завод Алеко" (далі - продавець) договір поставки (купівлі-продажу) ТЗ №468.

Відповідно до п.2.2. договору поставки, продавець зобов`язаний був передати покупцю товар у строк не пізніше 45 робочих днів після надходження 35% оплати за товар.

03.08.2021 позивач здійснив перший лізинговий платіж на суму 206 423,00 грн, що підтверджується квитанцією № JBKLL830505IOF NF.

04.08.2021 відповідачем перераховано 195 265,00 грн в якості авансового платежу за договором поставки на рахунок продавця об`єкта лізингу, що підтверджується платіжною інструкцією №17348 від 04.08.2021.

28.09.2021 позивач здійснив платіж на суму 16 941,37 грн, що підтверджується квитанцією № JBKLL9S058HTKO.

Однак, як встановлено судом та не заперечується сторонами, продавець не передав товар відповідачеві в зазначений в договорі поставки строк, що унеможливило передачу об`єкту лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача.

В свою чергу, позивач лише 29.10.2024 направив відповідачеві повідомлення про відмову від договору, яке було ним отримане 10.12.2024, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ "Укрпошта" за трекінгом відправлення №860.

10.12.2024 позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

У зв`язку з отриманим повідомленням про відмову від договору лізингу, лізингодавець вирішив відмовитися від договору поставки шляхом направлення відповідного повідомлення продавцю з вимогою про повернення коштів, сплачених йому в якості авансу за договором поставки, проте, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) адресою місцезнаходження ТОВ "Завод Алеко" зазначено: 85700, Донецька область, Волноваський район, місто Волноваха, вулиця Шевцової, будинок 11А, яка вже з перших днів повномасштабного вторгнення (з 10.03.2022), згідно з переліком тимчасово окупованих територій, була окупована російськими військами. У зв`язку з чим офіційне листування з ТОВ "Завод Алеко", неможливе.

Крім того, ані в Реєстрі, ані в договорі поставки не зазначено електронної адреси продавця, що також унеможливлює реалізацію лізингодавцем свого права на відмову від договору поставки.

Відповідно до частини першої статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Вирішуючи питання щодо обов`язку лізингодавця повернути авансовий платіж лізингоодержувачу в аспекті визначених підстав касаційного оскарження судових рішень, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 806 Цивільного кодексу України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Це означає, що основні положення про найм (оренду) поширюються на договір лізинг, а загальні положення купівлю-продаж на відносини, пов`язані з лізингом, зокрема, на відносини між лізингоодержувачем та лізингодавцем; лізингодавцем та постачальником майна; лізингоодержувачем та постачальником майна. Однак, ці положення застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законом. Закон може встановити інші правила щодо договору лізингу та відносин, пов`язаних з лізингом.

Загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародних стандартів у цій сфері визначає Закон України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до цього Закону відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених законами України з питань регулювання діяльності з надання фінансових послуг, цим Законом та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами. Відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом (стаття 3).

За загальними положеннями про купівлю-продаж продавець зобов`язаний передати покупцеві майно, що відповідає умовам договору купівлі-продажу. А частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, за загальним правилом у правовідносинах, пов`язаних з купівлею-продажем, право вимагати повернення суми попередньої оплати від продавця має покупець, якщо має місце прострочення поставки товару.

У статті 808 Цивільного кодексу України визначено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Аналогічні положення закріплені у статті 8 Закону України "Про фінансовий лізинг":

протягом строку дії договору фінансового лізингу лізингоодержувачу забезпечується захист належних йому відповідно до закону та/або договору фінансового лізингу прав щодо об`єкта фінансового лізингу з дотриманням при цьому захисту встановлених законом та/або договором фінансового лізингу прав лізингодавця(ч.1);

якщо відповідно до договору фінансового лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору фінансового лізингу здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язань щодо строку, якості, комплектності, справності предмета договору фінансового лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору фінансового лізингу здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язаннями щодо продажу (поставки) предмета договору фінансового лізингу (ч.3);

ремонт і технічне обслуговування об`єкта фінансового лізингу здійснюються продавцем (постачальником) або іншою особою, визначеною договором купівлі-продажу (договором поставки), за яким лізингодавець набув у власність об`єкт фінансового лізингу, на підставі такого договору або на підставі окремого договору, укладеного між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником) (ч.5).

Цей перелік правопорушень не є вичерпним, про що свідчить сполучник "тощо", вжитий наприкінці речення частини першої статті 8 Закону України від 4 лютого 2021 року № 1201-IX "Про фінансовий лізинг" та статті 808 Цивільного кодексу України, тому сторони, керуючись принципом свободи договору, можуть врегулювати у договорі лізингу й інші права лізингоодержувача стосовно постачальника (продавця), якщо предмет лізингу не поставлений або поставлений із прострочкою чи не відповідає договору поставки.

Договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі (частина 1 статті 636 Цивільного кодексу України).

Отже, у випадку непрямого лізингу, коли лізингодавець не є продавцем об`єкта лізингу, договір купівлі-продажу між лізингодавцем та продавцем є договором на користь третьої особи - лізингоодержувача, перед яким продавець (постачальник) несе відповідальність за порушення зобов`язання щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Аналогічний підхід застосовано і в Конвенції про міжнародний фінансовий лізинг, відповідно до якої обов`язки постачальника за договором поставки також стосуються лізингоодержувача, як це було б, якби лізингоодержувач був стороною цього договору і якби обладнання необхідно було постачати безпосередньо лізингоодержувачеві. Однак постачальник не несе відповідальності перед лізингодавцем та лізингоодержувачем за один і той самий збиток (частина 1 статті 10).

Суд звертає увагу на те, що за договором лізингу, що укладений між сторонами у справі, лізингодавець не несе відповідальність перед Лізингоодержувачем за порушення продавцем строків постачання (передачі) об`єкту лізингу (п. 10.13. договору).

Як вже зазначалось, частина 2 статті 693 Цивільного кодексу України регулює загальні положення про договір купівлі-продажу та наслідки не передання попередньо оплаченого товару.

Водночас стаття 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначає особливості правового регулювання наслідків не передання товару, що є об`єктом фінансового лізингу, оплаченого шляхом здійснення авансового платежу, а також особливості порядку та строків повернення цього платежу.

Зокрема, частина 1 цієї статті встановлює, що:

- у разі прострочення передачі лізингоодержувачу об`єкта фінансового лізингу більш як на 30 календарних днів та за умови, що договором фінансового лізингу не передбачено інший строк, лізингоодержувач до моменту передачі йому об`єкта фінансового лізингу має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. Для обрахунку строку прострочення не включаються дні, коли лізингоодержувач порушував свої обов`язки за договором фінансового лізингу, що призвело до такого прострочення, а також строк повідомлення лізингодавця лізингоодержувачем про односторонню відмову (абзац перший);

- у разі якщо лізингоодержувач скористався своїм правом односторонньої відмови від договору фінансового лізингу з підстав, визначених абзацом першим цієї частини, такий договір вважається розірваним з дати, зазначеної лізингоодержувачем у повідомленні про таку відмову, але не раніше дня отримання повідомлення лізингодавцем (абзац другий);

- у такому разі сторони звільняються від будь-яких зобов`язань за таким договором, у тому числі зобов`язань щодо сплати будь-яких платежів у зв`язку з відмовою від договору фінансового лізингу, а всі кошти (зокрема авансовий платіж), сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу, підлягають поверненню лізингодавцем не пізніше трьох робочих днів, починаючи з робочого дня, наступного за днем отримання ним повідомлення лізингоодержувача про відмову від договору фінансового лізингу (абзац третій);

- у разі якщо об`єкт фінансового лізингу не передано лізингодавцю продавцем (постачальником), а лізингодавець використав кошти (зокрема авансовий платіж), отримані від лізингоодержувача, для сплати продавцю (постачальнику) за цей об`єкт фінансового лізингу до того, як лізингоодержувач скористався своїм правом односторонньої відмови від договору фінансового лізингу, лізингодавець повинен письмово повідомити продавця (постачальника) про таку відмову протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення лізингоодержувача про односторонню відмову від договору фінансового лізингу і повернути лізингоодержувачу кошти (зокрема авансовий платіж) не пізніше трьох робочих днів з дня повернення коштів лізингодавцю продавцем (постачальником), який зобов`язаний повернути лізингодавцю кошти, отримані від такого лізингодавця, протягом трьох робочих днів з дня отримання повідомлення лізингодавця (абзац четвертий).

Здійснивши порівняльний аналіз положень частини 1 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг", суд дійшов висновку, що Закон визначає різні строки виконання зобов`язання лізингодавцем щодо повернення коштів (зокрема, авансового платежу).

Так, абзаци 1 та 2 частини 1 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" в цілому встановлюють загальне право лізингоодержувача розірвати договір фінансового лізингу в односторонньому порядку, якщо лізингодавець не передав йому об`єкт лізингу у встановлений строк, та умови реалізації цього права.

У третьому абзаці закріплена норма, що визначає загальний наслідок такого розірвання, а саме: обов`язок лізингодавця повернути кошти сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу не пізніше трьох робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу.

Стосовно цієї норми правові норми, що закріплені у абзаці четвертому, є спеціальними, що підлягаю переважному застосуванню.

Цей абзац стосується випадку, коли лізингодавець використав кошти, отримані від лізингоодержувача, для сплати продавцю (постачальнику) за об`єкт фінансового лізингу, і об`єкт фінансового лізингу не передано лізингодавцю продавцем (постачальником).

У такому випадку строк настання обов`язку лізингодавця обумовлений (пов`язаний) з поверненням коштів лізингодавцю продавцем (постачальником). Зокрема, лізингодавець повинен виконати такий обов`язок у триденний строк, що обраховується не з дня отримання повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу, як це передбачено у третьому абзаці, а з дня повернення коштів лізингодавцю продавцем (постачальником).

Водночас у такому разі лізингодавець повинен обов`язково письмово повідомити продавця (постачальника) про односторонню відмову лізингоодержувача від договору фінансового лізингу.

Підсумовуючи викладене, суд вказує, що:

- у правовідносинах, що виникають з договору непрямого лізингу, лізингоодержувач має право вимагати від продавця виконання його зобов`язань за договором купівлі-продажу, навіть якщо безпосередньо не є стороною такого договором;

- у справі, що розглядається, наявність у лізингоодержувача права звернутися з вимогою до продавця про повернення авансового платежу передбачено у пункті 5.1.3 договору лізингу, який недійсним не визнавався;

- у разі, якщо лізингодавець не отримав від продавця об`єкт лізингу, а вже перерахував продавцю кошти, отримані від лізингоодержувача, то відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець повинен повернути лізингоодержувачу всі гроші, сплачені ним за договором, протягом трьох робочих днів після того як продавець поверне лізингодавцю гроші. Тобто виникнення у лізингодавця зобов`язання стосовно лізингоодержувача обумовлено (пов`язано) з фактом повернення коштів лізингодавцю продавцем (постачальником), якого обрав лізингоодержувач. У такому разі права лізингоодержувача не порушуються, оскільки він має можливість реалізувати право на позов до постачальника, який прострочив поставку товару;

- у розумінні статей 530, 612 Цивільного кодексу України у системному взаємозв`язку з нормами частини першої статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингодавець вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання перед лізингоодержувачем щодо повернення авансового платежу, що обумовлює право останнього вимагати повернення авансового платежу від лізингодавця, якщо він отримав кошти від продавця, повідомленого про односторонню відмову від договору фінансового лізингу, але не виконав свій обов`язок і не повернув їх у триденний строк лізингоодержувачу. У такому разі лізингоодержувач має право вимагати повернення авансового платежу від лізингодавця. Лізингоодержувач має таке право також, якщо прострочення передачі об`єкта фінансового лізингу є наслідком порушення лізингодавцем своїх обов`язків за договором.

Зі встановлених судом обставин справи вбачається, що вибір продавця за договором лізингу здійснив саме лізингоодержувач.

У такому випадку між сторонами укладено договір непрямого лізингу, у зв`язку із чим продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо, що відповідає вимогам частини 1 статті 808 Цивільного кодексу України та положенням частин 1, 3 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Абзац 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" чітко визначає, що коли об`єкт фінансового лізингу не передано лізингодавцю продавцем (постачальником), а лізингодавець вже використав кошти (зокрема авансовий платіж), отримані від лізингоодержувача, для сплати продавцю (постачальнику) до односторонньої відмови від договору фінансового лізингу, то продавець (постачальник) має повернути аванс лізингодавцю, а лізингодавець після отримання цих коштів зобов`язаний їх повернути не пізніше трьох робочих днів лізингоодержувачу.

Аналогічні за змістом висновки були зроблені Верховним Судом у постановах від 07.11.2023 у справі № 910/12284/22 та від 12.12.2024 у справі № 910/6131/23.

З наведеного вбачається, що строк виконання лізингодавцем обов`язку з повернення грошових коштів, які були сплачені позивачем, є таким що не настав.

А відтак, враховуючи вищенаведена, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як вказано в статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено що, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

В статті 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають покладенню на позивача.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись статтями 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судово засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко