судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Могил С.К.
на ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.07.2025
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2024
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКТС"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про зобов`язання вчинити дії,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття Міністерством інфраструктури України наказу від 30.11.2021 № 647 "Про затвердження Порядку проведення комплексу діагностичних, ремонтних та реєстраційних операцій, спрямованих на продовження строку експлуатації вантажних вагонів (крім вантажних вагонів підприємств технологічного залізничного транспорту, що призначені для переміщення вантажів у виробничих цілях в межах території таких підприємств), установленого виробником, строків продовження експлуатації таких вагонів" (далі - Порядок № 647) відповідач не допускає вагони позивача для їх використання на шляхах загального користування у навантаженому стані.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 позовні вимоги задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Порядок № 647 набрав законної сили 01.01.2022 і в ньому прямо не встановлено застосування його положень зі зворотною силою, а тому він не поширюється на спірні правовідносини щодо граничного строку (дати) експлуатації залізничних вантажних вагонів на коліях загального користування. Оскільки відповідно до виданих позивачеві технічних рішень строк служби належних йому вагонів продовжено до 2029- 2032 років, у відповідача не було правових підстав для зміни строку їх використання з посиланням на Порядок № 647. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 скасовано та ухвалено нове рішення - про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд з посиланням на постанову Верховного Суду від 12.09.2024 у справі № 910/3992/23, зазначив, що позовні вимоги не можуть бути задоволені за жодних умов, адже перша сформульована узагальнено, спрямована на втручання у поточну діяльність залізниці, яка може не допускати вагони позивача з багатьох причин, а не тільки через закінчення граничних строків експлуатації. Натомість, друга вимога є намаганням ототожнити граничний строк експлуатації вагонів зі строком продовження експлуатації, які не є рівнозначними й одне одного не підміняють, так як граничний строк експлуатації вантажних вагонів технічними рішеннями не встановлюється.

У касаційній скарзі ТОВ "ВКТС" просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого господарського суду. Крім того, скаржник заявив клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження скаржник визначив п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на необхідності відступу від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.09.2024 у справі № 910/3992/23, згідно з якими Суд здійснив тлумачення положень наказу Міністерства інфраструктури України від 30.11.2021 № 647 без урахування принципів: 1) законності, справедливості та розумності; 2) здійснення тлумачення на користь особи; 3) тлумачення має бути передбачуваним, якісним і недвозначним; 4) тлумачення має враховувати принцип "пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права"; 5) тлумачення має враховувати принцип правової визначеності.

Скаржник також зазначає про відсутність висновку в контексті питання про застосування до вагонів, на які до 01.01.2022 було отримано технічні рішення, положень наказу Міністерства інфраструктури України від 30.11.2021 № 647 в частині "граничного строку експлуатації" в розрізі положення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини, ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.07.2025 справу № 910/13055/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 302 ГПК України, оскільки справа містить виключну правову проблему, яка може бути сформульована так:

1) Чи може держава, опікуючись необхідністю забезпечення безпеки та/або охорони навколишнього середовища, покладати тягар несення витрат на таке забезпечення та/або охорону на добросовісні підприємства приватного сектору?

2) Чи може такий тягар полягати не у покладенні обов`язку сплачувати певні податки чи збори, а у скороченні строків використання підприємствами приватного сектору власного придатного для експлуатації майна, що позбавило їх законних очікувань щодо такого використання?

3) Чи можливе таке скорочення строків використання майна за умови, якщо державою не передбачено попереднє відшкодування збитків постраждалих осіб, примусовий викуп майна для державних потреб чи подібні заходи?

Вважаю, що у даному випадку відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в порядку ч. 5 ст. 302 ГПК України, з огляду на таке.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Щодо наявності якісного критерію колегія суддів в ухвалі від 28.07.2025 зазначила, що від вирішення правової проблеми, яка стосується заборони експлуатації (навантаження) вагонів, які не відповідають вимогам нормативів, встановлених наказом № 647, не зважаючи на наявність чинних технічних рішень на такі залізничні вагони в частині продовжених строків їх служби (експлуатації), залежатиме правильність розгляду таких видів спорів, а також сприятиме формування однозначної практики судів з цього питання, зокрема, щодо захисту прав власників вантажних вагонів на їх повноцінне використання у господарській діяльності.

Водночас вказаний висновок не є обґрунтуванням наявності кількісного критерію виключної правової проблеми з огляду на сформований Великою Палатою Верховного Суду підхід до його визначення.

Крім цього, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду розглядав спір у справі № 910/3992/23 з подібними правовідносинами (за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Флайбрідж" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про заборону вчиняти дії та зобов`язання внести зміни до бази даних, стягнення упущеної вигоди), за результатами розгляду постановою від 12.09.2024 скасував судові рішення судів попередніх інстанцій в частині всіх задоволених позовних вимог та прийняв у цій частині нове рішення, яким у їх задоволенні відмовив.

Спір у справі № 910/3992/23 виник у зв`язку з різним тлумаченням сторонами у справі Порядку № 647. Позивач вважав, що Порядок № 647 не передбачає припинення його права на експлуатацію вагонів на строк, визначений технічним рішенням до набрання наказом № 647 та відображений у автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів, а відповідач дотримувався протилежної думки.

Позиція судової палати у справі № 910/3992/23 зводиться, зокрема, до наступного:

- судова палата вказала, що реалізація запровадженого державою регулювання у спірних правовідносинах могла відбутися лише єдиним способом, а саме шляхом внесення Українською залізницею даних про граничні строки експлуатації вантажних вагонів до АБД ВП, що і було нею зроблено;

- зміна строків використання вагонів у спірних правовідносинах була здійснена державою, а не Українською залізницею, а тому судова палата вважала за доцільне відступити від висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладено у постанові від 07.06.2023 у справі № 910/8493/22 про те, що Українська залізниця не мала підстав для зміни строків використання вагонів Товариства на підставі Порядку, затвердженому наказом № 647;

- судова палата виснувала, що запроваджене державою регулювання суспільних відносин безумовно вплинуло на майнову сферу багатьох учасників залізничних перевезень, проте констатувала, що по-перше, приватний економічний інтерес у такій важливій сфері суспільних відносин не може превалювати над необхідністю забезпечення безпеки залізничних перевезень та охорони навколишнього середовища, а по-друге, відновлення такого економічного інтересу повинно вирішуватися в межах правовідносин з державою, наприклад, в рамках інвестиційних, комерційних спорів, а не шляхом заявлення вимог до рівноправного суб`єкта (Української залізниці), який в силу свого монопольного становища, що наділяє його рядом (крім безпосереднього здійснення залізничних перевезень) обов`язків пов`язаних, зокрема, із веденням та адмініструванням баз даних у спірних правовідносинах лише виконав чітку вказівку обов`язкового регуляторного акта і альтернативи цьому не мав;

- вимоги, які товариство заявило до Української залізниці, не можуть бути задоволені за жодних умов, адже перша сформульована узагальнено, спрямована на втручання у поточну діяльність Української залізниці, яка може не допускати вагони товариства з багатьох причин, а не тільки через закінчення граничних строків експлуатації; друга ж є намаганням ототожнити граничний строк експлуатації вагонів зі строком продовження експлуатації, які не є рівнозначними й одне одного не підміняють, граничний строк експлуатації вантажних вагонів технічними рішеннями не встановлюється.

Відтак, вважаю, що у даному випадку відсутній якісний критерій описаної в ухвалі виключної проблеми, а також у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 910/3992/23 викладено висновок стосовно спірних питань у справі № 910/13055/23, у зв`язку з чим немає підстав для передачі ухвалою від 28.07.2025 справи № 910/13055/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суддя Могил С.К.