ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/697/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Управління оборонної роботи Запорізької обласної державної адміністрації, м. Запоріжжя

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «007М», с. Минай Ужгородського району Закарпатської області

про стягнення 748 391,38 грн пені

секретар судового засідання Піпар А.Ю.

учасники справи не викликались

ВСТАНОВИВ:

Управління оборонної роботи Запорізької обласної державної адміністрації звернулося до Господарського суду Закарпатської з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « 007М» 748 391,38 грн пені за неналежне виконання відповідачем договору про закупівлю № 98/ОБ від 10 червня 2024 року.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/697/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2025 року.

Ухвалою суду від 25 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та встановлено строки для подання заяв по суті спору.

03 липня 2025 року відповідач подав у електронній формі з використанням підсистеми «Електронний суд» відзив на позовну заяву від 03.07.2025 за змістом якого позовні вимоги Товариством визнаються частково на суму 74 839,13 грн, до яких відповідач просить суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з своєчасної поставки квадрокоптерів у погоджені в Договорі про закупівлю №98/ОБ від 10.06.2024, у зв`язку з чим за порушення строків поставки кожної партії окремо позивачем нараховано 748 391,38 грн, з вимогами про стягнення якої подано означений позов до Господарського суду.

Заперечення (відзив) відповідача

Відповідач згідно з поданим суду відзив на позовну заяву від 03.07.2025 з фактом пропуску строків поставки та здійсненими позивачем нарахуваннями пені погоджується.

Водночас зазначає, що у спірних правовідносинах існують об`єктивні та виключні підстави для зменшення судом нарахованої позивачем пені до 10% від її нарахованого розміру до 74 839,13 грн.

Відповідь на відзив.

Позивачем не подано відповіді на відзив в розумінні ст. 166 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

10 червня 2024 року між Управлінням оборонної роботи Запорізької обласної державної адміністрації, як Покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю « 007М», як Постачальником укладено Договір про закупівлю №98/ОБ (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця у погоджені сторонами строки Квадрокоптери DJI Mavic 3T (Thermal) для потреб Сил оборони України (код ДК 021:2015: 34710000-7 Вертольоти, літаки, космічні та інші літальні апарати з двигуном) (надалі Товар), вказаний у Специфікації (Додаток №1 до Договору, що є його невід`ємною частиною), а Покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах, визначених у цьому Договорі.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що найменування Товару, кількість та ціна за одиницю, що передається Постачальником Покупцю, зазначено у Додатку 1 до цього Договору.

Підписаним сторонами Додатком до Договору (Специфікацією) визначено асортимент товару (Квадрокоптери DJI Mavic 3T (Thermal), країна походження КНР, його кількість 500 одиниць, ціну за одиницю та загальну вартість 85 824 700,00 грн.

Умови поставки товару визначено у розділі 4 Договору, за змістом п.п. 4.1.-4.4. якого Постачальник власними силами, засобами та за власний рахунок відповідно до умов даного Договору зобов`язується здійснити поставку (доставку) Товару за адресою: Запорізька обл. м. Запоріжжя.

Строк поставки товару Постачальником:

- перша партія Товару: 100 шт. - протягом 10 календарних днів з моменту підписання цього Договору;

- друга партія Товару: 100 шт. - протягом 20 календарних днів з моменту підписання цього Договору;

- третя партія Товару: 100 шт. - протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього Договору;

- залишок обсягу (кількості) Товару - не пізніше 15.07.2024 року.

Поставка Товару за цим Договором може бути здійснена Постачальником достроково однією або декількома партіями.

Факт приймання Товару, а також відсутність зауважень до Товару підтверджується підписанням уповноваженими представниками Сторін належним оформленої накладної на Товар (на кожну поставлену партію/частину Товару).

Датою поставки Товару є дата його передачі уповноваженому представнику Покупця та підписання видаткової накладної.

Право власності Замовника на отриманий Товар виникає з моменту передачі Покупцю Товару (п. 4.7. Договору).

За змістом п. 9.3. Договору за порушення строку поставки Товару або строку заміни неякісного (невідповідного) Товару на якісний (відповідний) в гарантійний період Постачальник на вимогу Покупця сплачує пеню у розмірі 0,1 % вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язань, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Штрафні санкції, зазначені в п. 9.3. та п 9.4. даного Договору сплачуються Постачальником протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання відповідної вимоги Покупця (п. 9.5. Договору).

Відповідно до п.п. 12.1., 12.2. Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 12.1. цього Договору і діє до 31.12.2024, а в частині оплати за поставлений товар до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань.

За твердженням позивача, яке на заперечується відповідачем, останнім неналежним чином виконувалися зобов`язання за Договором в частині своєчасної у визначений в п. 4.1. Договору строк поставки Товару, здійснивши поставку частини товару у кількості:

- 50 штук на суму 8 582 470,00 грн 24 червня 2024 року (видаткова накладна №83);

- 310 штук на суму 53 211 314,00 грн 18 липня 2024 року (видаткова накладна №94);

- 100 штук на суму 17 164 940,00 грн 20 липня 2024 року (видаткова накладна №95);

- 40 штук на суму 6 865 976,00 грн 24 липня 2024 року (видаткова накладна №96).

У зв`язку з наведеним, за порушення Постачальником визначених в п. 4.1. Договору строку поставки кожної партії Товару окремо та з урахуванням часткової поставки Покупцем відповідно до п. 9.3. Договору нараховано відповідачу 748 391,38 грн у розмірі 0,1 % вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язань з вимогами про стягнення яких заявлено позов у цій справі.

Надіслана 04.12.2024 на адресу відповідача вимога від 02.12.2024 за №449 (фіскальний чек від 04.12.2024, опис вкладення в цінний лист, поштова накладна за трек-номером 370) про сплату штрафних санкції (пені) в розмірі 748 391,38 грн залишена ТОВ « 007М» без задоволення.

Відповідач позовні вимоги по суті допущеного прострочення виконання зобов`язань зі своєчасної поставки Товару та розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій не заперечує, зазначаючи про наявність підстав для зменшення судом розміру штрафних санкцій до 10% від їх нарахованого позивачем розміру.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальними положеннями про купівлю-продаж визначено обов`язок Продавця передати Покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ч. 1 с. 662, ст. 663 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін ).

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи, зокрема, видатковими накладними №83 від 24.06.2024, №94 від 18.07.2024, №95 від 20.07.2024, № 96 від 24.07.2024, підтверджується, що відповідач в порушення умов Договору неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної у визначений в п. 4.1. Договору строк поставки кожної партії Товари, здійснивши постачання кожної партії Товару позивачу за межами встановлених в п. 4.1. Договору строку її поетапної поставки, внаслідок чого прострочення Товариства з обмеженою відповідальністю « 007М» тривало:

- з 21.06.2024 по 23.06.2024 (3 дні) щодо Товару в кількості 100 шт., загальною вартістю 17 164 940,00 грн;

- з 24.06.2024 по 30.06.2024 (7 днів) щодо Товару в кількості 50 шт., загальною вартістю 8 582 470,00 грн;

- з 01.07.2024 по 10.07.2024 (10 днів) щодо Товару в кількості 150 шт., загальною вартістю 25 747 410,00 грн;

- з 11.07.2024 по 15.07.2024 (5 днів) щодо Товару в кількості 250 шт., загальною вартістю 42 912 350,00 грн;

- з 16.07.2024 по 17.07.2024 (2 дня) щодо Товару в кількості 450 шт., загальною вартістю 77 242 230,00 грн;

- з 18.07.2024 по 19.07.2024 (2 дня) щодо Товару в кількості 140 шт., загальною вартістю 24 030 916,00 грн;

- з 20.07.2024 по 23.07.2024 (4 дня) щодо Товару в кількості 40 шт., загальною вартістю 6 865 976,00 грн.

Означені обставини не заперечуються відповідачем у справі, а порушення строків поставки стало підставою для нарахування Управлінням оборонної роботи Запорізької обласної державної адміністрації 748 391,38 грн пені, стягнення якої є предметом судового розгляду в цій справі.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України (надалі також - ГК України), учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За встановленими у справі обставинами у пункті 9.3. Договору сторонами визначено, що за порушення строку поставки Товару або строку заміни неякісного (невідповідного) Товару на якісний (відповідний) в гарантійний період Постачальник на вимогу Покупця сплачує пеню у розмірі 0,1 % вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язань, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Означений пункт Договору узгоджується з приписами частини 2 статті 231 ГК України, за змістом яких у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому, відповідно до п. 9.5. Договору штрафні санкції, зазначені в п. 9.3. та п 9.4. даного Договору сплачуються Постачальником протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання відповідної вимоги Покупця.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку пені та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд, з урахуванням встановленого в п. 4.1 Договору строку поетапної поставки та з огляду на фактичні дати постачання відповідно до видаткових накладних №83 від 24.06.2024, №94 від 18.07.2024, №95 від 20.07.2024, № 96 від 24.07.2024, - встановив, що розмір пені, нарахованої за порушення встановлених вище строків поставки кожної партії Товару у розмірі 0,1 % вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язань є більшим та становить 813 618,15 грн (відповідні розрахунки суду знаходяться у матеріалах справи).

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог при ухваленні рішення, а відтак підлягають до задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача нарахованої позивачем пені в сумі 748 391,38 грн.

Даючи, при цьому, оцінку зазначеному відповідачем у відзиві на позов від 03.07.2025 клопотанню про зменшення до 10% від нарахованого розміру пені, суд враховує наступне.

Як підставу поданого суду клопотання відповідач посилається на те, що фактично кожна поставка продукції квадрокоптерів моделі DJI Mavic 3, в тому числі DJS Mavic 3T Enterprise (Thermal), що здійснюється по території України, відбувається виключно шляхом імпорту та завжди здійснюється із простроченнями, навіть на умовах пост-оплати поставленої продукції, тоді як імпорт такої продукції ніколи не проходить без повної передоплати її вартості, що повинно здійснюватися або за рахунок раніше виконаних контрактів, або ж за рахунок власних чи інвестиційних коштів суб`єкта господарювання.

Пояснює, що партнер-постачальник відповідача - iTech Trading FZ-LLC, у листі від 29.07.2024 вказував, що затримка товару DJI Mavic 3 зумовлена його відсутністю на ринку, так як товар моделі Mavic 3 досяг свого крайнього терміну придатності і більше не випускаються.

Окремо зауважує, що позивачем не було долучено доказів понесення ним збитків та/або інших для нього наслідків порушення зобов`язання відповідачем, тоді як відповідачем було здійснено повне виконання умов Договору в частині поставки всього обсягу товару, а задоволення пред`явлених до Товариства позовів про стягнення неустойки за порушення строків поставки може призвести до зупинки діяльності та початку процедури банкрутства.

В даному аспекті звертає увагу також на незначний строк прострочення поставки партій товару, а нараховані позивачем штрафні санкції хоч і відповідають умовам договору поставки, втім не враховують ту обставину, що відповідач жоден аванс чи передоплату за договором не отримував, а відтак відповідний розмір штрафних санкцій є явно необґрунтованим та не враховує поведінку відповідача, його майновий стан, а також реально понесені позивачем збитки.

Також просить звернути увагу, що цінова пропозиція відповідача за укладеним між сторонами Договором була суттєво нижчою ніж середня по Україні на час укладення договору, а ситуація з вимушеним простієм дронів для потреб ЗСУ по факту вирішена шляхом їх поставки відповідачем.

З урахуванням таких аргументів відповідач просить зменшити нараховані Позивачем штрафні санкції в загальному розмірі до 74 839,13 гривень, обмежившись стягненням із відповідача нарахованої пені в такому граничному розмірі.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з частинами першою, другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 - 552 ЦК України.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Так, статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

У тій же постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною ж третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних норм ГК України та ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 ГПК України).

Так, стаття 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує також, що завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсацій можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

До моменту порушення зобов`язання боржником неустойка виконує функцію сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи тлумачення ст. 549 ЦК України та ст.231 ГК України виснувала, що незалежно від того, які правовідносини урегульовано конкретними нормами права, наразі в законодавстві сформований єдиний підхід до застосування пені як виду неустойки (штрафної санкцій), конститутивною ознакою якої є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені. Тобто вжитий законодавцем у цьому випадку займенник «кожний (кожен)» пояснює формулу обчислення пені, за якою загальна сума пені визначається шляхом множення ставки пені на кількість днів прострочення (постанова від 16.10.2024 у справі №911/952/22).

Суд враховує, що як позивач, так і відповідач у спірних правовідносинах беруть участь як господарюючі суб`єкти (постачальник та покупець зазначеного в Договорі Товару) та, відповідно, несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності як в частині виконання зобов`язань щодо поставки товару у визначений в Договорі строк (Постачальник), так і в частині своєчасної оплати за отриманий Товар (Покупець).

Реалізуючи відповідну господарську компетенцію, відповідач як сторона договору добровільно його уклав та визначив штрафні санкції та їх розмір у виді пені та штрафу за порушення строків поставки, очевидно усвідомлюючи, що Товар за Договором є імпортним (країна походження КНР), пов`язані з цим додаткові ризики та можливі негативні для себе наслідки такого пропуску, а тому, за відсутності виключних випадків, у суду відсутні підстави зменшувати їх розмір.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань передбачених ст. 230 ЦК України санкцій за порушення грошового зобов`язання є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.

При цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як штрафної санкції за неналежне виконання грошового зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

З врахуванням викладеного, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 ГПК України наявності обставин, на підставі яких можливо встановити наявність підстав для зменшення нарахованої позивачем пені, а посилання ТОВ « 007М» на лист «партнера-постачальника відповідача - iTech Trading FZ-LLC» від 29.07.2024 в будь-якому разі не може ні підтверджувати, ані спростовувати наявність виключних підстав для пропуску строку поставки за укладеним між сторонами Договором, позаяк в суду відсутні докази, що такий постачальник відповідача є єдиним можливим та/або визначався сторонами Договору про закупівлю №98/ОБ від 10.06.2024 як контрагент Постачальника, а сам лист iTech Trading FZ-LLC наданий компанією-резидентом Об`єднаних Арабських Еміратів, а не Китайської Народної Республіки та датований 29 липня 2024 року, тобто вже після закінчення поставки за укладеним між сторонами Договором.

Неналежними суд також вважає аргументи відповідача щодо ймовірного банкрутства Товариства у зв`язку з покладенням на нього відповідальності у вигляді нарахованої позивачем пені, позаяк надані суду самим же ТОВ « 007М» бухгалтерська довідка маржинальності діяльності підприємства за 2024 рік, фінансовий звіт на 01.01.2025 свідчать про прибутковість діяльності підприємства, а доводи Товариства, що цінова пропозиція відповідача за укладеним між сторонами Договором була суттєво нижчою ніж середня по Україні на час укладення договору не можуть доводитися долученою до відзиву на позов роздруківкою з пошукової системи «Google» із зазначенням цінових пропозицій на товар DJI Mavic 3T (Thermal), позаяк така не містить дати її формування (дати пошуку) та, відповідно, не дає суду можливості встановити дійсне співвідношення цінових показників на такий вид Товару саме на час укладення між сторонами Договору.

В даному аспекті суд враховує також і співвідношення розміру простроченого зобов`язання боржника та розміру пені та зазначає, що такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

З цього приводу суд враховує, що загальний розмір пені, який становить 748 391,38 грн, - не є надмірним і несправедливо непомірним тягарем для відповідача як у співвідношенні від загальної суми контракту у розмірі 85 824 700,00 грн, становить менше 1% від ціни Договору, так і з розмірами простроченого зобов`язання, який за встановленими судом обставинами у періоди прострочення становили від 6 865 976,00 грн (за період з 20.07.2024 по 23.07.2024) до 77 242 230,00 грн (з 16.07.2024 по 17.07.2024), а сам по собі невеликий період прострочення виконання зобов`язання не може бути єдиною підставою для зменшення нарахованої пені, позаяк впливає тільки на розмір її нарахування у відповідний період прострочення.

В даному аспекті, суд приймає до уваги також, що сторонами укладено саме державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони, а положеннями вказаного контракту зазначено, що товари постачається для подальшого використання Збройними Силами України, а укладення контракту здійснюється в умовах воєнного стану, введеного відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами).

З урахуванням викладеного, беручи до уваги загальновідомі в Україні обставини щодо мети закупівлі та використання Товарів за Договором квадрокоптерів DJI Mavic 3T (Thermal) в умовах воєнної агресії російської федерації проти України з метою виконання бойових завдань, сприяння захисту життя та здоров`я військовослужбовців, цивільних осіб, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, що є найважливішими функціями держави відповідно до ст. 17 Конституції України, невідповідними є аргументи відповідача щодо недоведення позивачем факту понесення ним збитків та/або інших для нього негативних наслідків порушення зобов`язання відповідачем, позаяк у спірних правовідносинах несвоєчасне постачання засобів боротьби з державою-агресором в будь-якому разі має негативний вплив на обороноздатність держави в цілому та можливість забезпечення Збройних Сил України матеріальними ресурсами, що є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави та може вкрай негативно вплинути на можливість виконання їх безумовно важливої та суспільно-значущої функції.

Про наведені обставини постачальники товарів для Збройних Сил України не можуть не розуміти при укладенні відповідних Договорів про закупівлю, а «головним моральним принципом у постачанні для війська» має бути своєчасність такого постачання, що власне і впливає на кількість життів, які можна врятувати, на інтереси Збройних Сил України та є внеском у боєздатність армії та захист кожного українця, тоді як пропозиція найнижчої можливої ціни впливає на вибір Замовником закупівлі конкретного Постачальника.

Отже, оскільки відповідач не навів виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру заявлених до стягнення пені і такі обставини не встановлені судом; враховуючи, що за відсутності обставин справи, які би свідчили про наявність підстав для зменшення розміру пені, їх безпідставного зменшення призведе до порушення принципів пропорційності, рівності сторін та порушення балансу інтересів сторін, суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого ТОВ « 007М» у відзиві на позов від 03.07.2025 клопотання про зменшення пені до 10% від її нарахованого розміру.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом відповідача у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « 007М» (89427, с. Минай Ужгородського району Закарпатської області, пл. Енді Воргола, буд. 6, ) на користь Управління оборонної роботи Запорізької обласної державної адміністрації (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 164, ) 748 391,38 грн (сімсот сорок вісім тисяч триста дев`яносто одну гривню 38 копійок) пені та 8980,70 грн (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят гривень 70 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 31 липня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.