ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року Справа № 903/18/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Новак С.Я.

за участю представників сторін:

прокурора: Безпалов А.В.

позивача: не з`явився

відповідача: Філон О.С., Швець О.М.

третя особа: Шевчук Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025р. у справі №903/18/25, ухвалене суддею Дем`як В.М., повний текст рішення складено 19.03.2025р.

за позовом Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації

до відповідача Маневицької селищної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство Ліси України

про витребування земельної ділянки

Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Маневицької селищної ради в якому просить суд витребувати у власність держави в особі Волинської обласної військової адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачем вимог земельного законодавства, оскільки дії Маневицької селищної ради спрямовані на вилучення земельної ділянки з лісового фонду, яка за матеріалами лісовпорядкування знаходиться у користуванні державного лісогосподарського підприємства та належить до державної власності.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.03.2025р. у справі №903/18/25 - позов задоволено. Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га. Стягнуто з Маневицької селищної ради на користь Волинської обласної прокуратури 2422,40 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Волинської області, Маневицька селищна рада звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить провести перегляд справи та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Поновити строк та приєднати до матеріалів справи подані до суду докази відповідно до клопотань Маневицької селищної ради від 31.01.2025 та від 12.03.2025, лист керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури від 19.02.2025 №51/1-276вих-25 та розглядати апеляційну скаргу з урахуванням зазначених доказів. Скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12 березня 2025 року (повний текст якого виготовлено 19 березня 2025 року) у справі №903/18/25 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі, а провадження закрити.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №903/18/25 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Маціщук А.В., суддя Бучинська Г.Б..

Оскільки апеляційна скарга надійшла без матеріалів справи, суд апеляційної інстанції витребував їх у Господарського суду Волинської області.

15.04.2025 матеріали справи №903/18/25 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.04.2025 р. апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.25р. у справі №903/18/25 - залишено без руху. Запропоновано Маневицькій селищній раді протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги подати опис вкладення у цінний лист, як доказ надсилання апеляційної скарги Керівнику Камінь-Каширської окружної прокуратури, Волинській обласній військовій (державній) адміністрації та Державному спеціалізованому господарському підприємству Ліси України або доказ надсилання апеляційної скарги до їх електронних кабінетів.

23.04.2025 р. представник Маневицької селищної ради подав через систему "Електронний суд" заяву про усунення недоліків.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025р. у справі №903/18/25, розгляд справи призначено на 29.05.2025 р. о 10:30 год.

05.05.2025 р. від керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому прокурор просить за результатами апеляційного розгляду справи залишити рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 р. у справі №903/18/25 без змін, а апеляційну скаргу Маневицької селищної ради без задоволення.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Бучинської Г.Б. судове засідання у справі №903/18/25 29 травня 2025 р. не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на "19" червня 2025 р. об 10:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

13.06.2025 р. від Маневицької селищної ради через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення щодо зміни підстав апеляційної скарги просить прийняти дані пояснення та розглядати апеляційну скаргу із їх врахуванням. Поновити строк для подачі доказів та приєднати до матеріалів апеляційного провадження викопіювання з матеріалів лісовпорядкування Маневицького міжгосподарського лісгоспу 1988 року на 1 арк., копію державного акта на право колективної власності на землю серії ВЛ 18 від 11.07.1997 на 4 арк., копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (безкоштовного запиту) на 1 арк..

Також, 13.06.2025р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2025 р. заяву представника Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/18/25 - задоволено.

Відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" суддя - член колегії Маціщук А.В. перебуває у відпустці у період з 11 червня 2025 року по 27 червня 2025 року включно.

Згідно ч.1 ст.273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025р. у справі №903/18/25, відкрито 28 квітня 2025 року, останнім днем строку розгляду даної апеляційної скарги є 27 червня 2025 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, розпорядженням керівника апарату суду №01-05/247 від 17.06.2025 р. призначено заміну суддів-членів колегії у судовій справі №903/18/25.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду справи №903/18/25 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 р. прийнято апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025р. у справі №903/18/25 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р.

19.06.2025 р. в системі «Електронний суд» представник Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України надійшли заперечення на пояснення відповідача щодо зміни підстав апеляційної скарги, просить суд відхилити аргументи, наведені Маневицькою селищною радою у письмових пояснення щодо зміни підстав апеляційної скарги від 13.06.2025 у справі №903/18/25, а також врахувати доводи, вказані у запереченні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ДП «Ліси України». Визнати поважними причини неподання ДП «Ліси України» у строк, встановлений ст. 80 ГПК України, додані до заперечення на письмові пояснення відповідача щодо зміни підстав апеляційної скарги копії документів та поновити строк для подачі згаданих доданих доказів. Долучити до матеріалів справи №903/18/25 додані до заперечення на письмові пояснення відповідача щодо зміни підстав апеляційної скарги наступні докази: - рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 №13/2 із Переліком підприємств, яким передаються землі лісового фонду по Маневицькому району; звернення директора Маневицького МСЛП до голови Обласної ради від 12.05.2000 №124 із додатком; лист першого заступника голови Волинської ОДА на адресу обласної ради від 17.08.2000 № 1-87/1890 із пропозиціями в розрізі районів до Обласної ради; лист із Державного архіву Волинської області від 02.05.2025 № 261/01- 25; - розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 12 квітня 2019 № 208 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» із додатком «Перелік земельних ділянок державної форми власності орієнтовною площею 1544 га, які перебувають у постійному користуванні ДП «Городоцьке лісове господарство», для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг; клопотання ДП «Городоцьке лісове господарство» від 27.02.2019 до голови Волинської обласної державної адміністрації щодо надання дозволу на складання проектів землеустрою; лист Управління містобудування та архітектури Волинської обласної державної адміністрації №397/01-04/2-25 від 30.04.2025 із доданими копіями: - графічні матеріали до проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 2012 рік із Планом відведення земельної ділянки в постійне користування для ведення лісового господарства ДП «Поліське лісове господарство» (в межах якої і знаходиться спірна земельна ділянка), який став геодезичною основою для виготовлення Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Поліське лісове господарство», що погоджено і затверджено у встановленому законодавством порядку. Проект організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Городоцьке лісове господарство» (Пояснювальна записка) 2013 рік.

19.06.2025 р. від керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача щодо зміни підстав апеляційної скарги. Зокрема, прокурор просить відхилити аргументи, наведені Маневицькою селищною радою у письмових пояснення щодо зміни підстав апеляційної скарги від 13.06.2025 у справі №903/18/25 з огляду на внесення змін до апеляційної скарги після завершення строку на апеляційне оскарження та у зв`язку із безпідставністю, а також врахувати доводи, вказані у запереченні керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури. Відмовити у долученні до матеріалів справи доказів Відповідача з огляду на відсутність обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції та недопустимістю. Визнати поважними причини неподання Камінь-Каширською окружною прокуратурою у строк, встановлений ст. 80 ГПК України, витягів із програмного модуля Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровим номером :04:002:0090 та поновити строк для подачі даних документів. Долучити до матеріалів справи № 903/18/25 витяги із програмного модуля Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровим номером.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на "10" липня 2025 р. о 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2(ВКЗ).

03.07.2025 р. через систему «Електронний суд» представник Маневицької селищної ради подав письмові пояснення в яких просить пункт третій прохальної частини апеляційної скарги вважати наступним: «Скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12 березня 2025 року (повний текст якого виготовлено 19 березня 2025 року) у справі №903/18/25 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі».

09.07.2025р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 р. заяву представника Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України - Шевчука Євгенія Вікторовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/18/25 - задоволено.

Дослідивши клопотання прокурора та відповідача про приєднання до справи додаткових доказів судова колегія встановила, що документи які просять долучити до матеріалів справи датовані як після прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, так і до його прийняття.

Стосовно документів, які датовані до ухвалення рішення у даній справі, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст.269 ГПК України).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст.269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

Отже, судовою колегія не приймаються документи, які датовані до ухвалення у даній справі рішення судом першої інстанції, оскільки в порушення ч.3 ст.269 ГПК України, прокурором та позивачем не доведено неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Подані сторонами додаткові докази, датовані після ухвалення судом першої інстанції рішення, фактично на дату винесення оспорюваного рішення не існували, в той час як за приписами ГПК Україна надання учасником судового процесу нових доказів у справі, які станом на дату винесення судового рішення не існували, не віднесено до підстав для скасування такого судового рішення.

За таких обставин, подані відповідачем та прокурором документи, які датовані після ухвалення рішення у даній справі, як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

В судовому засідання представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та надали додаткові пояснення по суті спору, стверджують що рішення прийняте з порушенням норм матеріального, тому підлягає скасуванню.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10.07.2025 р. прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає що рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити апеляційну скаргу Маневицької селищної ради, без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" у судовому засіданні надав додаткові пояснення по суті спору.

Позивач у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції

Суд першої інстанції у рішенні наголосив на тому, що в даному випадку уповноважений орган згоди на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0090, як земельної ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування не надавав, процедура зміни цільового призначення лісових земель не проводилась, відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі. Тому вимога про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради є правомірною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи

Маневицька селищна рада в апеляційній скарзі вказує на те, що ухвалене рішення суду першої інстанції, прийняте на підставі не повного дослідження доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, виходячи з наступного.

Скаржник наголошує на тому, що Маневицька селищна рада, з метою добровільного урегулювання спору та вважаючи, що прийняттям рішення №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки», яке відповідно до частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є обов`язковим для виконання, урегульовано спір, тобто на підставі такого рішення буде зареєстровано право власності за державою, 15.01.2025 звернулась до Господарського суду Волинської області з клопотанням про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Тобто, оскільки Маневицькою селищною радою у добровільному порядку після звернення до суду з позовом усунуто виявлені прокурором порушення, які стали підставою для застосування ним заходів судового захисту, виникли правові підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту другого частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Саме з прийняттям рішення Маневицькою селищною радою від 09 січня 2025 року №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки» виникли підстави вважати, що спірні правовідносини урегульовано, селищна рада не є стороною провадження, не може бути відповідачем, а тому відзив на позовну заяву не подавався.

Однак, Господарський суд Волинської області, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, а також у оскаржуваному рішенні від 12.03.2025, в порушення норм процесуального права, а саме всупереч вимогам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України щодо обґрунтованості рішення, тобто, що рішення повинно бути ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, порушуючи принцип змагальності сторін, лише зазначив, що у клопотанні про закриття провадження нібито не обґрунтовано та не наведено обставин, що є підставою для закриття провадження у справі, та що «Прийняття відповідачем вищезазначеного рішення не припиняє існування предмету спору та позовних вимог до Маневицької селищної ради, а відтак у задоволенні заяви про закриття провадження у справі слід відмовити».

Крім того слід зазначити, що Маневицька селищна рада з метою завершення процедури припинення права комунальної власності для добровільного врегулювання спору, здійснила всі необхідні, законодавством визначені дії, направлені на засвідчення державою припинення права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0090 площею 9,9758 га сільськогосподарського призначення відповідно до рішення Маневицької селищної ради від 09 січня 2025 року №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки», з метою подальшої реєстрації такого права за державою.

Апелянт наголошує, що Маневицька селищна рада, приймаючи 09 січня 2025 року рішення №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки», діяла саме на підставі пункту «а» статті 140 Земельного кодексу України, а саме на підставі добровільної відмови власника від права на земельну ділянку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду з метою подальшої реєстрації такого права за державою. При цьому слід зазначити, що ні положеннями Земельного кодексу України, ні судовою практикою Верховного Суду не визначено, що обов`язковою умовою припинення права комунальної власності є саме передача (відчуження) земельної ділянки іншій особі. А тому рішення Маневицької селищної ради від 09 січня 2025 року №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки» відповідно до пункту «а» статті 140 Земельного кодексу України є тим належним документом, що підтверджує припинення права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9.9758 га сільськогосподарського призначення. У зв`язку з протиправністю такого рішення державного реєстратора, Маневицька селищна рада звернулась до Волинського окружного адміністративного суду з проханням визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради Оляніцької О.В. №77631795 від 05.03.2025 про відмову у проведенні реєстраційних дії щодо припинення права комунальної власності на оспорювану земельну ділянку.

Господарський суд Волинської області, приймаючи рішення про задоволення позову керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури щодо витребування земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9.9758 га, всупереч вимогам частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України щодо справедливості та неупередженості під час вирішення судом спорів, підтверджуючи заявлені прокурором позовні вимоги про нібито належність права комунальної власності оспорюваної земельної ділянки Маневицькій селищній раді та не враховуючи рішення ради від 09 січня 2025 року №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки», погодився з викладеним у позовній заяві твердженням, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Таким чином, Господарський суд Волинської області під час розгляду справи №903/18/25 упереджено та однобічно вирішив спір, не з`ясував суттєвих обставини справи, не надав належну оцінку доказам та поверхово вивчив доводи Маневицької селищної ради щодо добровільного врегулювання спору, а тому таке рішення від 12.03.2025 є незаконним, постановлене з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права.

Також, Маневицька селищна рада надала до суду апеляційної інстанції пояснення в частині зміни підстав апеляційної скарги, зазначила, що згідно з рішенням Маневицької селищної ради восьмого скликання від 16.12.2020 за №2/5 «Про початок реорганізації Будківської, Великоведмезької, Довжицької, Комарівської, Костюхнівської, Куклинської, Лісівської, Новорудської, Оконської, Старочорторийеької, Троянівської, Цмінівської, Черевахівської сільських рад шляхом приєднання до Маневицької селищної ради Волинської області», розпочато процедуру реорганізації Новорудської сільської ради (), шляхом приєднання до Маневицької селищної ради ().

Відповідно до пункту 16 цього рішення, Маневицька селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Новорудської сільської ради. Згідно витягу з Державного земельного кадастру НВ-024 земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га, яка є предметом спору, зареєстрована у вказаному кадастрі 08.11.2013 із зазначенням її цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та категорії земель - землі сільськогосподарського призначення.

Підставами для реєстрації зазначеної земельної ділянки за Маневицькою селищною радою є наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2020 № 16-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність»; рішення Маневицької селищної ради від 15.01.2021 за №5/31 «Про Прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення»; Акт прийняття-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 08.12.2020 між Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області та Маневицькою селищною радою.

Підставою для включення вказаної вище земельної ділянки до переліку земель сільськогосподарського призначення, які передавались до Маневицької селищної ради, стала «Технічна документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Новорудської сільської ради Маневицького району Волинської області», яка погоджена відділом Держземагенства у Маневицькому районі Волинської області 21.11.2013 та затверджена Маневицькою районною державною адміністрацією 18.12.2013 №495.

Також відповідач зазначає, що під час інвентаризації вищевказаних земель використовувались дані Державного земельного кадастру, проектна документація по формуванню території та встановленню адміністративних меж Новорудської сільської ради (1991 р), проект поділу на земельні частки (паї) в межах Новорудської сільської ради Маневицького району Волинської області, довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами та угіддями.

Та обставина, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення не входила до лісогосподарських земель також підтверджується копіями графічної частини матеріалів лісовпорядкування Маневицького міжгосподарського лісгоспу станом на 1988 рік, який здійснював лісогосподарювання на цій території до утворення в 2011 році ДП «Поліське ЛГ», а також копією Державного акта на право колективної власності на землю від 11 липня 1997 року серії ВЛ 18, виданого КСП «Батьківщина» Новорудської сільської ради Маневицького району, згідно якого в Плані зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність, оспорювана земельна ділянка визначена як сільськогосподарська. Тобто, картографічними матеріалами підтверджено належність земельної ділянки саме до сільськогосподарських земель.

Апелянт зазначає, що ДП «Поліське лісове господарство» було створене лише в 2011 році, засновниками якого є Державне агентство лісових ресурсів України, воно не є правонаступником Маневицького міжгосподарського спеціалізованого лісогосподарського підприємства Волинської області, підтвердженням чого є витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, який долучено до цього пояснення.

Зазначене є підставами вважати, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га є і постійно була земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», перебувала і перебуває такою з 1988 року.

Також апелянт наголошує, що керівником Камінь-Каширської окружної прокуратури у позовній заяві не надано доказів та не доведено зміни первісного статусу спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га, а Господарський суд у Волинській області у своєму рішенні не дав оцінки тому, що обраний прокурором спосіб захисту не врахував наявного статусу спірної земельної ділянки, а саме її належності до земель сільськогосподарського призначення колишнього КСП "Батьківщина", тобто такий захист не скасовує первісного віднесення спірної земельної ділянки до зазначеної категорії земель, а тому й не поновлює її категорію цільового використання як земель лісогосподарського призначення.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи, з урахуванням доводів, викладених у поясненні, наданому суду апеляційної інстанції Маневицькою селищною радою 13.06.2025 за №1871/01-13/2-25, дають підстави стверджувати про відсутність мотивів для задоволення позову керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації до Маневицької селищної ради про витребування у власність держави з незаконного володіння земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9.9758 га та стягнення витрат по сплаті судового збору у сумі 2422,40 гривень, а тому рішенням Господарського суду Волинської області від 12 березня 2025 року у справі №903/18/25 підлягає скасуванню.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури у відзиві вказує, що прийнявши рішення №54/7 від 09.01.2025 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки» Маневицька селищна рада діяла поза межами повноважень та не у спосіб, що передбачений п. г ч.5 ст.84, ст.140 Земельного кодексу України та п.51 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Належним способом врегулювання спору до постановлення судом рішення по суті позовних вимог було б прийняття Маневицькою селищною радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у державну власність з подальшою реєстрацією такого права за Волинською обласною військовою адміністрацією. Однак, таке рішення Апелянтом з метою створення підстав закриття провадження у справі з метою добровільного врегулювання спору прийняте не було.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради 05.03.2025 прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо земельної ділянки кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га на підставі рішення Маневицької селищною радою прийнято рішення № 54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки». Вказане рішення державного реєстратора мотивоване тим, що чинним законодавством не передбачено право територіальної громади (органу місцевого самоврядування) на безумовну (без передачі у державну власність або іншим особам) добровільну відмову від права власності на земельну ділянку. А отже чинне законодавства не визначає перелік документів, що може підтверджувати припинення права територіальної громади на земельну ділянку у зв`язку із безумовною (без передачі у державну власність або іншим особам) добровільною відмовою від такого права. З огляду на вказані доводи судом першої інстанції прийнято правомірне рішення про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Також, прокурор наголошує на тому, що земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною.

В даному випадку, земельна ділянка кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га відноситься до земель лісогосподарського призначення державної форми власності.

Відтак, рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025 у справі №903/18/25 є законним та обґрунтованим, постановленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта не заслуговують на увагу.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Розпорядженням Маневицької районної державної адміністрації від 18.12.2013 № 495 Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Маневицького району затверджено відповідну технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно з додатком.

Пунктом 21 додатку до переліку сільських та селищних рад, на території яких затверджуються технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, віднесено Новорудську сільську раду, яка згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №708-р Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області входить до складу територіальної громади Маневицької селищної ради та зазначено загальну площу земель 201, 6707 га.

Серед вказаних земельних ділянок на території Маневицької селищної ради за межами населених пунктів проведено інвентаризацію земельної ділянки площею 9,9758 га з кадастровим номером :04:002:0090.

Згідно витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0090 зареєстрована у вказаному кадастрі 08.11.2013, категорія земель-землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1, а.с. 38-43).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2020 №16-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність передано Маневицькій селищній раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3281, 4735 га, які розташовані за межами населених пунктів Маневицької селищної ради Маневицького району (на даний час Камінь-Каширського) згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність.

Відповідно до п.131 додатку до згаданого акту приймання-передачі земельну ділянку площею 9,9758 га з кадастровим номером :04:002:0090 передано у комунальну власність Маневицької селищної ради.

Рішенням Маневицької селищної ради від 15.01.2021 №5/31 Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення вказану земельну ділянку прийнято у комунальну власність зазначеної територіальної громади (п.131 акту приймання-передачі земельних ділянок, що є додатком до вказаного рішення органу місцевого самоврядування).

Державним реєстратором Маневицької селищної ради прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 із зазначенням форми власності - комунальна, власник - Маневицька селищна рада.

Згідно Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП Городоцьке лісове господарство, земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0090 належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась.

Базове лісовпорядкування на вказану земельну ділянку проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО Укрдержліспроект у 2013 році, за результатами якого 07.08.2013 схвалено вищезазначений проект.

З метою підтвердження даної інформації, окружною прокуратурою 26.09.2024 надіслано вимоги на адресу Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО Укрдержліспроект Державного агентства лісових ресурсів України, яким у відповіді від 03.10.2024 підтверджено приналежність земельної ділянки кадастровим номером :04:002:0090 до державного лісового фонду.

Згідно інформації філії Городоцьке ЛГ ДСГП Ліси України вбачається, що земельна ділянка кадастровим номером :04:002:0090 знаходиться в кварталі 1 виділах 21, 23 Новорудського лісництва ДП Городоцьке ЛГ (на даний час - філії Городоцьке ЛГ ДСГП Ліси України). Вказане також підтверджено ВО Укрдержліспроект Державного агенства лісових ресурсів України.

Земельна ділянка кадастровим номером :04:002:0090 передано ДП Городоцьке ЛГ від ДП Поліське ЛГ відповідно до наказу Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 28.05.2012 № 61 Про організацію територій лісового фонду з метою оптимізації територій лісового фонду.

ДП Поліське ЛГ вказана земельна ділянка передана на підставі розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 № 232 Про надання лісів у постійне користування, яким надано у постійне користування для ведення лісового господарства лісгосподарському підприємству ліси, що перебувають у державній власності, а також надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісового фонду.

В подальшому постановою Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 у справі № 803/1622/16, яка набрала законної сили скасовано розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 №232 Про надання лісів у постійне користування.

На час, скасування розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 №232 Про надання лісів у постійне користування земельна ділянка кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га, на підставі матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року, які відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, підтверджують право на користування землями лісового фонду, уже була віднесена до держлісфонду.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12.10.2017, надаючи правову оцінку оскаржуваним актам, вказав, що оскаржуване розпорядження Волинської ОДА від 31.05.2011 №232 стосується надання у постійне користування державним підприємствам лісів для ведення лісового господарства та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою шляхом їх вилучення з користування комунальних підприємств без визначення підстав для цього. При цьому, надання у користування, як було встановлено судами, відбулося саме за рахунок лісів, що перебували у користуванні комунальних підприємств.

У вищевказаних рішеннях встановлено, що земельні ділянки, про які йдеться у розпорядженні від 31.05.2011 №232 Про надання лісів у постійне користування належать саме до державної власності.

Згідно інформації Державного архіву Волинської області від 16.10.2024 № 634/01.25 вбачається, що в перевірених розпорядженнях голови Волинської обласної державної адміністрації відомостей про скасування розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 №232 Про надання лісів у постійне користування, інших відомостей, що стосуються земельної ділянки площею 9,9758 га кадастровим номером :04:002:0090 не виявлено.

В ході обстеження лісових масивів, що здійснено 10.09.2024 та відображено у акті обстеження лісових насаджень, який проведено працівниками філії Городоцьке ЛГ ДСГП Ліси України з`ясовано, що на спірній земельній ділянці наявні лісові насадження в складі вільхи та берези повислої (за формулою 9 ВЛЧ1БП), середня висота дерев становить 12 м, їх вік - 26 років, що відповідає матеріалам базового лісовпорядкування 2013 року та підтверджує приналежність земельної ділянки до земель лісового фонду.

У зв`язку з порушенням відповідачем вимог земельного законодавства, оскільки дії Маневицької селищної ради спрямовані на вилучення земельної ділянки з лісового фонду, яка за матеріалами лісовпорядкування знаходиться у користуванні державного лісогосподарського підприємства та належить до державної власності, прокурор звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Маневицької селищної ради в якому просить суд витребувати у власність держави в особі Волинської обласної військової адміністрації з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Частина 1 статті 19 Земельного кодексу України встановлює, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких зокрема землі лісогосподарського призначення.

Частина 3 цієї ж статті Кодексу встановлює, що земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Згідно ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно, у ст. 5 Лісового кодексу України зазначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Згідно ст.17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства (ч. 4 ст. 18 Лісового кодексу України).

За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦКУ власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 387, частини1 ст.388 цього Кодексу власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, Північно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" з метою представництва інтересів держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою) у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

На даний час Волинська обласна військова адміністрація (Волинська обласна державна адміністрація) є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.

Разом з тим, Волинської обласна військова адміністрація (Волинська обласна державна адміністрація) проти подання прокурором позову в його інтересах не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду (лист від 25.12.2024 № 6888-24), про наміри самостійно звернутися з позовом чи ініціювати проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила, водночас не спростувала й твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства.

Прокурором надано час та можливість позивачу самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави. Прокурором інформовано позивача про наявні порушення вимог законодавства листами від 11.10.2024 №51/1-1619 вих.-24 та від 11.12.2024 №51/1 - 1825 вих - 24.

Однак, упродовж тривалого часу позивачем заходів судового вирішення даного спору не вжито, що свідчить про бездіяльність Волинської обласної військової (державної) адміністрації.

Вказані обставини свідчать про нездійснення Волинською обласною військовою (державною) адміністрацією захисту порушених інтересів держави та наявність підстав для представництва органом прокуратури інтересів держави в суді, передбачених ч.3 ст.23 Закону України Про прокуратуру.

Щодо суті позовних вимог, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно акту обстеження лісових насаджень від 10.09.2024, яке проведено працівниками філії «Городоцьке ЛГ» ДСГП «Ліси України», було встановлено, що на спірній земельній ділянці наявні лісові насадження в складі вільхи та берези повислої (за формулою 9 ВЛЧ1БП), середня висота дерев становить 12 м, їх вік - 26 років, що відповідає матеріалам базового лісовпорядкування 2013 року та підтверджує приналежність земельної ділянки до земель лісового фонду.

Протоколом другої лісовпорядної наради від 07.08.2013 з розгляду основних положень Проекту організації розвитку лісового господарства ДП «Городоцьке ЛГ» було затверджено матеріали лісовпорядкування 2012 2013 років, в тому числі по Новорудському лісництву, складені Українською лісовпорядною експедицією ВО «Укрдержліспроект».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який було викладено у постановах від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16 та від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 24.12.2014 у справі № 6-212 цс14 та від 27.01.2015 у справі № 21-570а 14, планово картографічні матеріали є належними правовстановлюючими документами на право постійного користування і являється основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. Вказані висновки також застосовано і у постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 911/3685/17.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про землеустрій» інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Незважаючи на наявність нескасованого на час виготовлення матеріалів інвентаризації базового лісовпорядкування, розробленого на підставі діючого Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 №232 «Про надання лісів у постійне користування», яким визначались території, де здійснювалась господарська діяльність, охорона і захист лісів, при виготовленні таких матеріалів не зазначено про фактичне використання спірної земельної ділянки ДП «Городоцьке лісове господарство». З огляду на віднесення у матеріалах інвентаризації земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, не наданих у власність чи користування, технічна документація повинна була б містити відомості про її використання не за цільовим призначенням.

Проте, ні про фактичне використання спірної земельної ділянки лісогосподарським підприємством, ні про її використання не за цільовим призначенням, у вказаних матеріалах інвентаризації не зазначено. Відведена земельна ділянка розташована в лісовому масиві, який становить єдину екосистему. Разом із цим, заволодіння земельними ділянками, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, всупереч чинному законодавству, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля, особливо коли в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки відповідач, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16).

Як вже зазначалось, за статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах: від 24 грудня 2014 року №6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі №6-224цс14, від 23 грудня 2015 року №6-377цс15 та Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 №278/1735/15-ц.

Також аналогічну позицію висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц.

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття розпорядження Маневицької райдержадміністрації від 18.12.2013 №495) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

Згідно ч.9 ст.149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб до 28.05.2021 мав право виключно Кабінет Міністрів України.

Відтак, спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Маневицькій селищній раді.

Згідно інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 16.10.2024 №24778/0/2-24 вбачається, що Кабінетом Міністрів України рішення про вилучення із користування державного підприємства «Городоцьке лісове господарство» (на даний час - філія «Городоцьке ЛГ» ДСГП «Ліси України») земельної ділянки кадастровим номером :04:002:0090, що фактично перебуває у постійному користуванні лісогосподарського підприємства та розташована за межами населеного пункту на території Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району Волинської області, не приймалося.

Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулювалась ст.ст.20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) була виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Водночас, документи, на підставі яких головою Маневицької районної державної адміністрації видавалось спірне розпорядження не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України. Такі ж документи відсутні при прийнятті наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та рішення Маневицької селищної ради щодо передачі зазначеної земельної ділянки з державної власності у комунальну.

Крім того, згідно ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття розпорядження Маневицької райдержадміністрації від 18.12.2013 № 495) районні державні адміністрації взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Прийняття незаконного розпорядження Маневицької районної державної адміністрації від 18.12.2013 №495 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Маневицького району» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки в подальшому зумовило незаконну її передачу до земель комунальної власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2020 № 16-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Маневицької селищної ради від 15.01.2021 № 5/31 «Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення».

При цьому, рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент їх прийняття) не приймались.

Відповідно до ст.21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Таким чином, оспорювані розпорядження голови Маневицької районної державної адміністрації, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та рішення Маневицької селищної ради прийняті в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3, 15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), ст. ст.31,33,57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.

Відповідно до ст.ст.162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.

В порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Маневицькою районною державною адміністрацією здійснено зміну цільового призначення та вилучення земель лісогосподарського призначення за відсутності на те повноважень, визначених чинним законодавством, а в подальшому спірну земельну ділянку передано до земель комунальної власності.

Таким чином, розпорядження Маневицької районної державної адміністрації від 18.12.2013 №495 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Маневицького району» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки, від 03.12.2020 № 16-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Маневицької селищної ради від 15.01.2021 №5/31 «Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення», якими вказана земельна ділянка лісогосподарського призначення, віднесена до земель сільськогосподарського призначення та передана до комунальної власності, є незаконними, тобто прийнятими всупереч вимогам чинного законодавства.

Як зазначалось вище, згідно даних філії Городоцьке ЛГ ДСГП Ліси України з`ясовано, що на спірній земельній ділянці наявні лісові насадження в складі вільхи та берези повислої (за формулою 9 ВЛЧ1БП), середня висота дерев становить 12 м, їх вік - 26 років, що відповідає матеріалам базового лісовпорядкування 2013 року та підтверджує приналежність земельної ділянки до земель лісового фонду, відтак її використання в сільськогосподарських цілях є неправомірним.

Земельна ділянка знаходиться в межах земель філії Городоцьке ЛГ ДСГП Ліси України, у зв`язку з чим, зміна її цільового призначення та передача у комунальну власність є незаконною, суперечить матеріалам лісовпорядкування та не відповідає ст. 20 Земельного кодексу України та ст.57 Лісового кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не е ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших (це щодо витребування земельної ділянки).

За змістом ч. ч. 9, 10 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно відомостей Державного земельного кадастру за цільовим призначенням земельна ділянка площею 9,9758 га з кадастровим номером :04:002:0090 відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення (т.1 а.с.38-43).

У Державному земельному кадастрі, в порушення вимог чинного законодавства невірно визначено категорію землі та її цільове призначення, що обумовило фактичне її вилучення із земель лісогосподарського призначення та подальшу передачу до земель комунальної власності, а також реєстрації права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, витребувавши зазначену земельну ділянку на користь її власника - Волинської обласної військової адміністрації (Волинської обласної державної адміністрації).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 9,9758 га з кадастровим номером :04:002:0090 наразі зареєстрована на праві власності за Маневицькою селищною радою.

Державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.03.2021, індексний номер 56978607 із зазначенням форми власності: комунальна. На час реєстрації земельної ділянки її цільове призначення та категорія визначено - землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Власником земельної ділянки є територіальна громада в особі Маневицької селищної ради.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Відповідно до ч.1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).

Щодо витребування земельної судом враховано наступне.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90).

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення-гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Порушення права (інтересу) пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість вважаються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження № 2-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.

Власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

У даній справі незаконні накази органу державної влади, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Маневицькою селищною радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції, що в даному випадку обґрунтованою є вимога прокурора про витребування на користь держави в особі Волинської обласної військової адміністрації (Волинської обласної державної адміністрації) з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельної ділянки площею 9,9758 га з кадастровим номером :04:002:0090.

Щодо доводів скаржника, що в судом першої інстанції, за наявності підстав закрити провадження у справі, відповідного рішення не було прийнято, колегія суддів зазначає наступне.

Як пояснює скаржник, 09.01.2025 Маневицької селищною радою прийнято рішення №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки», відповідно до якого припинено право, в тому числі, право комунальної власності на земельну ділянку кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га та визнано таким, що втратив чинність п. 131 додатку до рішення Маневицької селищної ради від 15.01.2021 № 5/31 «Про прийняття у комунальну власність Маневицької територіальної громади з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення».

У зв`язку із прийняттям вказаного рішення, 13.01.2025 орган місцевого самоврядування звернувся до державного реєстратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Маневицької селищної ради з метою реєстрації припинення права комунальної власності на земельну ділянку кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га.

При цьому, право комунальної власності на земельну ділянку кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га не припинено, так як із 19.12.2024 по 21.01.2025 не працював Реєстр речових прав на нерухоме майно.

Однак, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що підстави для закриття провадження у справі регламентовані вимогами ст. 231 ГПК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Таким чином, господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

У даній справі предметом заявленого позову є витребування земельної ділянки кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га, з комунальної у державну власність, а не скасування рішення ради, та припинення власності ради на спірну земельну ділянку без передачі її як зазначалося вище у державну власність.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію.

Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої-Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване правова відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Таким чином, в даному випадку належним та ефективним способом відновлення права держави шляхом захисту є реєстрація права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0090 площею 9,9758 га за державою в особі Волинської обласної військової адміністрації.

Навпаки, припинення права власності селищної ради на спірну ділянку, яка на даний час за відомостями Державного земельного кадастру незаконно віднесена до земель сільськогосподарського призначення, унеможливить вчинення Волинською обласною державною адміністрацією дій щодо її реєстрації, як земельної ділянки державної власності в силу Закону на підставі п. 24 Прикінцевих положень Земельного кодексу України.

Як наслідок, закриття провадження у даній справі призвело б до необхідності звернення Волинської обласної державної адміністрації із новим позовом з іншими вимогами, що не свідчитиме про ефективний захист інтересів держави.

Тобто, прийняття 09.01.2025 Маневицької селищною радою рішення №54/7 «Про припинення права комунальної власності на земельні ділянки» не може свідчити про відсутність предмета спору. Вказані дії Відповідача не усувають допущене порушення інтересів держави у відповідності до заявлених позовних вимог.

З врахуванням вище викладеного, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про наявність, в даному випадку, підстав для закриття провадження у справі.

Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів приймає до уваги, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Відтак, апеляційний суд, застосовуючи стандарт доказування вірогідності доказів, дійшов висновку, що сукупність наданих прокурором доказів є більш вірогідними в підтвердження того факту, що Маневицька селищна рада в порушення норм чинного законодавство вилучила земельну ділянку з лісового фонду, яка за матеріалами лісовпорядкування знаходиться у користуванні державного лісогосподарського підприємства та належить до державної власності.

Відтак, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6. Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Таким чином, у апеляційній скарзі Маневицькою селищною радою не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12.03.2025р. у справі №903/18/25 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/18/25 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "21" липня 2025 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.