ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

18 липня 2025 року м. ХарківСправа № 922/2426/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

розглянувши заяву позивача про забезпечення позову (вх. № 16633 від 17.07.2025 року),

за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРІНТ", м. Київ,
до відповідачів: 1. ОСОБА_1 , м. Харків, 2. ОСОБА_2 , м. Харків,
про визнання недійсним договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі частки, скасування реєстраційної дії, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРІНТ» (далі «Позивач») звернувся 15.07.2025 року до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі «Відповідач-1») та ОСОБА_2 (далі «Відповідач-2») про:

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Елат» у розмірі 3 468,75 грн., що дорівнює 18,75% від загального розміру статутного капіталу, укладеного 02 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Елат», укладеного за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі товариства від 02.12.2023 року;

- скасування реєстраційних дій/запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які були внесені (здійснені) приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Н.В. 04.12.2023 о 12:08:07, 022000218, зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи (Товариства з обмеженою відповідальністю «Елат»), на підставі акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Елат», укладеного між між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі товариства від 02.12.2023 року.

17 липня 2025 року до суду від позивача до відкриття провадження у справі надішла заява про забезпечення позову (вх. № 16633) шляхом накладення арешту на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Елат» (ідентифікаційний код юридичної особи 32446326) у розмірі 3 468,75 грн., що дорівнює 18,75 % від загального розміру статутного капіталу, яка належить ОСОБА_2 .

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначає, що 09.10.2013 рішенням судді Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №2-747/11 було винесено рішення, яким вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суму заборгованості за Генеральною кредитною угодою №07-01-90-08 від 12.05.2008 року. На виконання вказаного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.10.2013 у справі №2-747/11, 31.03.2014 видано відповідні виконавчі листи.

08.12.2017 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №2-747/11 змінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Форінт» у виконавчому провадженні за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.10.2013 у справі № 2-747/11 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4

16.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. за заявою ТОВ «ФК «Форінт» про примусове виконання рішення суду, на підставі виконавчого листа №2-747/11, виданого 31.03.2014 Дзержинським районним судом м. Харкова, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63628701, де боржником є ОСОБА_1 . Наразі, ВП №63628701 триває, сума для стягнення складає 777 506,66 дол. США та 1 886 210,43 грн., що підтверджується інформацією з АСВП від 23.06.2025.

02.12.2023 між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено акт приймання-передачі частки у статутному капіталі за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ЕЛАТ».

Кредитором (ТОВ «ФК «Форінт») раніше вже оскаржувалося незаконне відчуження боржником ( ОСОБА_1 ) цього майна (частки у статутному капіталі ТОВ «Елат» у розмірі 3 468,75 грн., що дорівнює 18,75 % від загального розміру статутного капіталу) на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 08.11.2020, укладеного з ОСОБА_5 (чоловіка своєї сестри). Вказані обставини встановлені рішеннями судів (рішенням Господарського суду Харківської області від 16.08.2021 та постановою Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №922/1474/21).

На думку позивача, дії ОСОБА_1 вочевидь є недобросовісними, оскільки відчуження цього майна (частки у статутному капіталі ТОВ «Елат» у розмірі 3 468,75 грн що дорівнює 18,75 %) здійснене вдруге на одного із засновників товариства, після того як вже судом визнавався аналогічний правочин вчинений у 2020 році недійсним, як фраудаторний, при наявності значних боргових зобов`язань за якими наявне чинне та невиконане рішення суду, ухвалене ще у 2013 році, та за наявності встановлених судом обставин умисного ухилення боржника від його виконання, також за відсутності іншого майна за рахунок якого кредитор має право задовільнити свої значні борги, свідчить про вчинення дій на шкоду кредитора, виключно з однією метою уникнути звернення стягнення на майно (уникнення сплати боргу), позбавивши можливості кредитора частково задовільнити свої вимоги за рахунок такого майна.

Підсумовуючи, позивач вважає, що між сторонами дійсно виник спір, а у разі задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, як фраудаторного правочину, та скасування державної реєстрації змін складу засновників (учасників) товариства внесених до відомостей ЄДР, де ОСОБА_2 значиться власником, при умові подальшого розпорядження майна останнім, не захистить ефективно порушене право позивача, за захистом якого звернувся до суду, оскільки відповідач ( ОСОБА_2 ) може безперешкодно розпорядитися часткою у статутному капіталі ТОВ «Елат» (відчужити, передати в заставу тощо), що зумовить необхідність ініціювання нових спорів з боку позивача для відновлення порушеного права, з метою повернення майна у власність боржника, з кінцевою цілю - реалізації такого майна під час примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості для часткового задоволення вимог стягувача.

Розглянувши подану заяву, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 136 ГПК України визначено підстави для забезпечення позову, де господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Господарське процесуальне законодавство не містить жодних застережень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору.

Тому як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 щодо застосування частини першої статті 150 ЦПК України (яка є аналогічною частині першій статті 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19).

Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (постанова КГС ВС від 06.12.2023 № 917/805/23).

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Слід зазначити, що обов`язок доказування необхідності вжиття заходів забезпечення позову покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

Так, згідно зі статтями 73, 74, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Позивачем суду не наведено жодних підстав які б свідчили, що невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача.

Відсутні будь-які докази на підтвердження того, до ОСОБА_2 планує чи вчинює активні дії направлені на відчуження частки у статутному капіталі. Такі посилання позивача ґрунтуються виключно на його (позивача) припущені, що не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, суд підкреслює, що наявність припущення існування загрози неможливості виконання рішення суду не є достатнім для вжиття судом заходів забезпечення позову. Таке припущення має бути обґрунтованим та доводитися в загальному порядку доказами, а не аналізом можливих (потенційних, необґрунтовано ймовірних) дій певної особи.

В кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (постанова КГС ВС від 25.09.2020 № 910/1762/20).

Отже, заявником не доведено жодними доказами існування обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Також, в межах аналізу співмірності застосування такого заходу забезпечення позову як арешт частки у статутному капіталі, суд зазначає, що станом на момент постановлення цієї ухвали втручання суду у право розпорядження часткою у статутному капіталі є неспівмірним, адже заявником не надано жодних доказів існування обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

На переконання суду, втручання суду у право володіння часткою у статутному капіталі лише на підставі припущень заявника є неможливим.

Крім того, суд виходить з положень статті 204 ЦК України відповідно до якої вбачається, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Окрім цього, в межах розгляду заяви про забезпечення позову, суд звертає увагу, що позивач обгрунтовує свою позицію щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову на тому, що в 2020 році ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено подібний договір купівлі-продажу частки. Означені обставини були предметом судового розгляду, а саме рішенням Господарського суду Харківської області від 16.08.2021 у справі № 922/1474/21 задоволено позов ТОВ «ФК «Форінт», визнано недійсними договори купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ «Будівельник» та ТОВ "Елат" від 08.11.2020, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (чоловіком своєї сестри), як фраудаторні правочини. Постановою Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №922/1474/21 залишено в силі рішення суду першої інстанції від 16.08.2021, яким встановлені обставини ухилення боржника ( ОСОБА_1 ) від виконання рішення суду від 09.10.2013 року.

З цього приводу, суд зазначає, по-перше, що описані спірні правовідносини були аналізом судів і їм вже надана оцінка. Вчинення ОСОБА_1 дій щодо відчуження частки у 2020 році не може бути покладено в якості обґрунтування вжиття заходу забезпечення позову в межах інших правовідносин, зокрема у відповідній справі.

Такі дії, вчинені в 2020 році, не можуть автоматично (преюдиційно) свідчити про фраудаторність будь-якого правочину, укладеного ОСОБА_1 , адже це суперечить положенням статті 204 ЦК України.

По-друге, суд зазначає, що в межах справи № 922/1474/21 було встановлено, що спірний правочин було вчинено в період дії арешту на майно.

З метою аналізу дослідження обґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову, суд зазначає, що до позову представлено Інформацію з АСВП по виконавчому провадженню № 63628701 (виконавчий лист від 31.03.2014 №2-747/11).

Так, 09.12.2021 року приватним виконавцем було знято арешт, накладений на частку боржника у статутному капіталі ТОВ «ЕЛАТ».

24.12.2021 року зупинено виконавче провадження.

28.11.2023 року поновлено виконавче провадження і закінчено виконавче провадження.

02.12.2023 року вчинено спірний правочин.

09.05.2025 року накладено арешт на майно боржника.

Означене вище вказує на різні фактичні обставини за цими правочинами.

Суд зазначає, що в межах розгляду заяви про забезпечення позову не роглядається спір по суті та не надається оцінкам доказам для вирішення спору по суті, а лише аналізуються подані документи з точки зору надання оцінки обгрунтованості поданої заяви про забезпечення позову, а не позову.

Таким чином, приймаючи до уваги відсутність жодних доказів в підтвердження викладеного у заяві та будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі або ж обґрунтованого припущення наявності обставин, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Як зазначено судом вище, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Суд повинен пересвідчитись, що заява про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно існує спір та наявна реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Безпідставне застосування заходів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 6, 137, 140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви (вх. № 16633 від 17.07.2025 року) ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРІНТ» про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складання повного тексту ухвали відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Ухвала підписана 18 липня 2025 року.

Суддя І.П. Жигалкін

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.