ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" липня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1047/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Олефіренко О.О. розглянувши справу №916/1047/25

за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, ) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9 , )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Дуєва Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмету спору на стороні позивача - Державного підприємства Гвардійське (67554, Одеська область, Одеський район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, 1, ) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 15, ).

про усунення перешкод в користуванні державним майном

Представники сторін:

Від прокуратури: Біховська М. Ю. посвідчення;

від позивача: Кравченко Ю.В. самопредставництво;

від відповідача: Кудрік К.І. ордер;

від третіх осіб: 1 не з`явився;

2. Кравченко Ю.В. самопредставництво;

Керівник Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Фізичної особи-підприємця Дуєва Сергія Івановича про усунення перешкод в користуванні державним майном

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.03.2025р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/1047/25 в порядку загального позовного провадження. Крім того відповідною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Державне підприємство Гвардійське.

Ухвалою суду від 19.05.2025р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.06.2025р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

05.05.2025р. за вх. №14296/25 до суду від позивача Фонду державного майна України надійшли письмові пояснення по справі, згідно яких останній позовні вимоги Керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону підтримує в повному обсязі та прости суд їх задовольнити.

22.05.2025р. до суду від третьої особи - Державного підприємства Гвардійське надійшло клопотання про розгляду справи за його відсутністю.

Представник третьої особи - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях в судовому засіданні надав усні пояснення, згідно яких позовні вимоги Керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону підтримує в повному обсязі та прости суд їх задовольнити.

08.05.2025р. за вз. №14726/25 до суду від відповідача надійшли пояснення в порядку ст. 42 ГПК України, згідно яких останній не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо скасування державної реєстрації.

Проте відповідач зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2009р. яким було задоволено позов Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Фонду державного майна про визнання недійсним (з моменту укладення) Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14 травня 2008 року, укладеного між ДП «Військовий радгосп «Гвардійський» та Дуєвим C.І ним виконано повністю, майно повернуто Державі.

Відповідач вказує, що не має обов`язку звертатися до державних органів з заявами про припинення державної реєстрації, оскільки його право власності припинено за рішенням суду. Саме позивач зобов`язаний звертатися до державного реєстратора з проханням скасувати державну реєстрацію та у разі відмови надати суду відповідне рішення державного реєстратора про відмову у вчиненні відповідної дії.

Відповідач звертає увагу, що припинення його права власності відбулося з часу визнання правочину недійсним. З цього часу він вже не є власником та позбавлений можливості робити будь-які юридично значущі дії стосовно цього майна. Також він позбавлений можливості повипливати на позивача з метою стимулювання його звернення з будь-яким позовом. Саме на позивача покладено обов`язок щодо оформлення свого права власності. Тому, саме позивач повинен звертатися з відповідними вимогами, строк стосовно яких пройшов усі розумні терміни. Зазначені обставини, як зазначає відповідач свідчать про відсутність винних дій з його боку.

Судом в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як вказує прокурор, неправомірне набуття у 2008 році суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою Дуєвим Сергієм Івановичем права власності на державне нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (далі майновий комплекс кінної ферми), наданий на праві господарського відання Державному підприємству «Гвардійське» (далі ДП «Гвардійське») стало підставою для застосування з боку прокурора, за участі Міністерства оборони України та Фонду державного майна України в якості позивачів, низки правових заходів, які об`єднані метою відновлення порушеного права державної власності на нерухоме майно.

Зокрема, як зазначає прокурор у 2009 році прокурором було подано відповідний позов, за результатами розгляду якого рішенням Господарського суду Одеської області від 03.11.2009 у справі № 30/82-09-2267, залишеним без змін Постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2010, визнаний недійсним (з моменту укладення) договір купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі Україна в особі ДП «Гвардійське» нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми, який належить державі Україна (на той час в особі Міністерства оборони України).

Проте, наразі установлено, що не зважаючи на відсутність у Дуєва С.І. відповідних правовстановлюючих документів, згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми продовжує перебувати у його приватній власності.

За посиланнями прокурор, безпідставне набуття у приватну власність нерухомого державного майна спричиняє шкоду інтересам держави та порушує права держави щодо ефективного, вільного та раціонального розпорядження таким майном, унеможливлює його використання для цілей та потреб держави.

Також, як зазначає прокурор, перебування указаного державного майна у приватній власності унеможливлює приватизацію у встановленому законом порядку єдиного майнового комплексу ДП «Гвардійське», який включений до переліку малої приватизації, що свідчить про неефективність управління цим об`єктом державної власності.

Так, прокурор вказує, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань суб`єктом управління ДП «Гвардійське», що виконує функції власника, на цей час є Фонд державного майна України цілісний майновий комплекс ДП «Гвардійське» відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 № 883-р переданий до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України, а відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 № 1101-р до сфери управління Фонду державного майна України.

Таким чином, Фонд державного майна України є уповноваженим органом у сфері управління об`єктами державної власності, тобто органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Водночас, як наголошує прокурор, Фонд державного майна України самоусунувся від своєчасного реагування та захисту державних інтересів.

Так, за посиланнями прокурора, Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону листом від 04.02.2025 № 15/1-732ВИХ-25 повідомлено Фонд державного майна України про порушення інтересів держави внаслідок незаконного перебування у приватній власності Дуєва С.І. державного нерухомого майна майнового комплексу кінної ферми. Водночас витребувано інформацію щодо вжитих і запланованих заходів на захист інтересів держави від указаних порушень.

У відповідь листом від 24.02.2025 № 10-72-4808 Фонд державного майна України повідомив, що Дуєвим С.І. рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2009 у справі № 30/82-09-2267 досі не виконано. При цьому, згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно вищезазначений майновий комплекс кінної ферми до теперішнього часу належить на праві приватної власності Дуєву С.І.

Разом з тим, як зазначає прокурор Фонд державного майна України не повідомив Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону про наміри органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, на самостійне звернення до суду.

Прокурор вказує, що згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

За посиланнями прокурора, рішення суду у справі № 30/82-09-2267 про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.

Прокурор звертає увагу, що оскільки у справі № 30/82-09-2267 вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно не заявлялася, наразі згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми загальною площею 964,2 м2, що був предметом договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.05.2008 № 1826, визнаного судом недійсним у справі № 30/82-09-2267, до теперішнього часу належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Прокурор наголошує, що оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем формально наділяє останнього певними юридичними правами щодо державного нерухомого майна майнового комплексу кінної ферми і одночасно позбавляє права користування та розпорядження законного власника державу в особі Фонд державного майна України на цей об`єкт нерухомого майна, а відтак ефективним способом захисту та відновлення порушених прав та інтересів держави в особі Фонду державного майна України, забезпечення реальної та безперешкодної можливості йому реалізувати усі правомочності власника спірного нерухомого майна, є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження ним шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію від 11.07.2008, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на майновий комплекс кінної ферми

Отже посилаючись на вищенаведені обставини, Керівник Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до суду з відповідним позовом за захистом порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною 3 статті 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічні висновки викладено у пунктах 38-40, 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Так, як встановлено судом, рішенням Господарського суду Одеської області від 03.11.2009 у справі № 30/82-09- 2267, залишеним без змін Постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2010, був задоволений позов Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Фонду державного майна України до ДП «Гвардійське», суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 про визнання договору недійсним. Визнано недійсним (з моменту укладення) договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.05.2008 № 1826, укладений між Державним підприємством «Військовий радгосп «Гвардійський» та ОСОБА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі Україна в особі ДП «Гвардійське» нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми, що розташований на земельній ділянці площею 10 256,1 м2 за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/12, с. Гвардійське, Комінтернівський район (наразі відповідно до Постанов Верховної Ради України від 14.07.2016 № 1465-VIII та від 17.07.2020 № 807- IX Одеський район), Одеська область, та який відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.03.2008 № 18025059 на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 07.02.2008 у справі № 15/12-08-218 належить державі Україна в особі Міністерства оборони України.

З наведеного вбачається, що судами у справі № 30/82-09-2267 встановлено, що саме держава Україна в особі Міністерства оборони України (наразі в особі Фонду державного майна України) є власником майнового комплексу кінної ферми.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

За змістом ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Такі особливості встановлено, зокрема, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Отже, з наведеного вбачається, що згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав, а за відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, неможливо.

У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами у справі № 30/82-09-2267 вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно не заявлялася, та на даний час згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми загальною площею 964,2 м2, що був предметом договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.05.2008 № 1826, визнаного судом недійсним у справі № 30/82-09-2267, зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем.

Положеннями ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особливістю подання позову в порядку ст. 391 ЦК України є те, що позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 914/814/16.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до майна та можливості використати його, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

В постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій тощо).

Як зазначалось по тексту рішення вище, згідно з даними Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс кінної ферми (реєстраційний номер майна 22418432) зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 11.07.2008.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, законодавець, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить.

Таким чином, за змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17 та від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц звертає увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (ч. 1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач на даний час спірним майном фактично не володіє та не створює перешкод власнику в його розпорядженні та користуванні, майновим комплексом кінної ферми (реєстраційний номер майна 22418432) належить державі Україна в особі Міністерства оборони України наданого на праві господарського відання ДП «Гвардійське» та фактично перебуває на балансі у останнього.

При цьому, відповідний цілісний майновий комплекс ДП «Гвардійське» відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 № 883-р переданий до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України, а відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 № 1101-р до сфери управління Фонду державного майна України, який в свою черго відповідно до наказу №1 від 04.01.2022р. «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами) включив його до переліку єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі щодо передачі в оренду.

Поряд з цим наявність державної реєстрації майнового комплексу кінної ферми за відповідачем надає останньому певних юридичних прав щодо спірного державного нерухомого майна, та фактично позбавляє позивача в повній мірі розпоряджуватись належним йому майном.

У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи.

Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності відповідача, оскільки позивач вважає, що право власності відповідача не виникало взагалі відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).

Виходячи з правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №916/959/22, дійшов висновку, що у випадку, якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт.

Приймаючи до уваги, встановлені по тесту рішення вище обставини суд доходить висновку про задоволення позовних вимоги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про усунути перешкоди у здійсненні Фондом державного майна України права користування та розпорядження державним нерухомим майном, а саме майновим комплексом кінної ферми загальною площею 964,2 м2, що розташований на земельній ділянці площею 10 256,1 м2 за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/12, с. Гвардійське, Одеський район, Одеська область (реєстраційний номер майна 22418432) шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.07.2008, з одночасним припиненням права власності Дуєва Сергія Івановича на майновий комплекс кінної ферми загальною площею 964,2 м2, що розташований на земельній ділянці площею 10 256,1 м2 за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 22418432).

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Позов Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, ) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9 , ) до Фізичної особи-підприємця Дуєва Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмету спору на стороні позивача - Державного підприємства Гвардійське (67554, Одеська область, Одеський район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, 1, ) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (65048, м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 15, ) - задовольнити повністю.

2. Усунути перешкоди у здійсненні Фондом державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) права користування та розпорядження державним нерухомим майном, а саме майновим комплексом кінної ферми загальною площею 964,2 м2, що розташований на земельній ділянці площею 10 256,1 м2 за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/12, с. Гвардійське, Одеський район, Одеська область (реєстраційний номер майна 22418432) шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.07.2008, з одночасним припиненням права власності Дуєва Сергія Івановича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на майновий комплекс кінної ферми загальною площею 964,2 м2, що розташований на земельній ділянці площею 10 256,1 м2 за адресою: вул. Олімпійська, буд. 1/12, с. Гвардійське, Одеський район, Одеська область (реєстраційний номер майна 22418432).

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Дуєва Сергія Івановича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (вул.Пироговська,11, м.Одеса, 65012, , р/р UA0082 762 в ГУДКСУ в Одеській області) судовий збір в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві)грн. 40коп.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повне рішення складено 17 липня 2025 р.

Суддя К.Ф. Погребна