ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/11559/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. (головуючий), Кондратової І. Д., Мамалуя О. О.,

за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Грєхової О. А.

від 24 лютого 2025 року

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Хрипуна О. О., Іоннікової І. А., Михальської Ю. Б.

від 30 квітня 2025 року (повний текст складений 01 травня 2025 року)

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"

про визнання недійсними пунктів договору, пунктів додаткової угоди до договору та внесення змін до договору постачання природного газу,

за участю представників:

від позивача: Плаха О. В.

від відповідача: Ковтонюк Ю. А.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2024 року Приватне акціонерне товариство "Черкаське хімволокно" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" про:

1) визнання недійсними пунктів 5.1. та 5.4. договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Черкаське хімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»;

2) визнання недійсними пункту 1 додаткової угоди від 01 червня 2021 року № 1, пункту 11 додаткової угоди від 01 жовтня 2021 року № 9, пункту 1 додаткової угоди від 14 січня 2022 року № 17, укладених між Приватним акціонерним товариством "Черкаське хімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до договору від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36.

3) внесення змін до договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Черкаське хімволокно" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», шляхом його доповнення пунктами 5.1-1. та 5.8. у наступній редакції:

"5.1-1. Крім випадків, передбачених пунктом 5.8 цього договору, споживач здійснює розрахунок за придбанi обсяги природного газу в наступному порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.3 п. 3.5 цього договору".

"5.8. Розрахунки за договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення споживачем на користь постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах.".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36 та додаткові угоди до нього в частині порядку та умов проведення розрахунків, є невигідними та несправедливими, оскільки встановлювали безумовний обов`язок позивача здійснити оплату поставленого йому відповідачем природного газу незалежно від наявності у позивача джерел для оплати, і в цій частині були укладені позивачем з відповідачем під впливом тяжкої обставини: наявності у позивача, як виробника та постачальника теплової енергії, обов`язку забезпечити опалювальний сезон в умовах дії мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію, на послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, відсутності здійснення гарантованих Державою компенсацій з різниці в тарифах, перебування позивача у тяжкому фінансовому стані, та за умови, коли відповідач був єдиним можливим постачальником природного газу для позивача.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 07 жовтня 2024 року прийняв зазначену позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" до розгляду та відкрив провадження у справі № 910/11559/24.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

01 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Черкаське хімволокно" (споживач) був укладений договір постачання природного газу № 8380-НГТ-36 (далі по тексту - договір), за умовами якого Постачальник зобов`язався поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язався прийняти та оплатити природний газ на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем для власних потреб або в якості сировини, а не для перепродажу.

За змістом пункту 2.1. договору Постачальник передає Споживачу на умовах цього договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з червня 2021 року до червня 2024 року, а саме: з червня 2021 року до червня 2022 року, в кількості 48615,083 тис.куб.м. На період з червня 2022 року до червня 2023 року та на період з червня 2023 року до червня 2024 року замовлені обсяги визначаються сторонами окремими додатковими угодами до цього договору. У випадку, якщо сторони не узгодили замовлені обсяги газу на зазначені періоди та не підписали відповідні додаткові угоди, Постачальник має право розірвати договір в односторонньому порядку.

У розділі 5 договору сторони встановили порядок та умови розрахунків за природний газ.

Відповідно до пункту 5.1. договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 30% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в пункті 2.1. цього договору, - до 10 числа розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу;

- 30% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в пункті 2.1. цього договору, - до 20 числа розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного Споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4. пункту 3.5. цього договору.

За умовами пункту 5.4. договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1. цього договору. Кошти, які надійшли від Споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за попередні розрахункові періоди за цим договором.

Відповідно до пункту 5.5. договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та / або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги Постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного Споживачем:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати Постачальника, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3) у третю чергу - погашається основна сума заборгованості за використаний природний газ та компенсація вартості робіт, пов`язаних з припиненням (обмеженням) газопостачання споживачу.

Згідно з пунктом 6.1. договору Споживач має право розірвати цей договір або припинити його в частині поставки природного газу, в тому числі у разі вибору іншого Постачальника, але не раніше ніж в останній день розрахункового періоду, попередивши Постачальника не менш ніж за 20 діб до розірвання / припинення договору. При цьому, Споживач зобов`язаний виконати свої обов`язки за цим договором у частині оформлення використаних обсягів природного газу та їх оплати відповідно до умов договору.

Згідно з пунктом 9.1. договору Споживач має право на вільний вибір Постачальника шляхом укладення з ним договору постачання природного газу відповідно до умов та положень, передбачених Правилами постачання природного газу.

Відповідно до пунктів 11.1., 11.2. договору у разі виникнення спорів (розбіжностей) сторони зобов`язуються розв`язувати їх шляхом проведення переговорів та консультацій. Будь-яка із сторін має право ініціювати їх проведення.

У разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) розв`язуються у судовому порядку.

Даний договір набуває чинності з дати його укладення і діє до 30 червня 2025 року включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору (пункт 13.1. договору).

Додатковими угодами № 5/1 від 26 липня 2021 року, № 6 від 26 серпня 2021 року, № 8 від 22 вересня 2021 року, № 11 від 29 жовтня 2021 року, № 12/2 від 29 листопада 2021 року, № 15 від 28 грудня 2021 року до договору, сторони вносили зміни до пункту 2.1.1. договору шляхом його викладення у нових редакціях. В останній редакції пункту 2.1.1. договору сторони узгодили, що з червня 2021 року до червня 2022 року поставці підлягає газ у кількості 59 565,510 тис.куб.метрів.

Додатковою угодою № 1 від 01 червня 2021 року до договору пункт 5.1. договору його сторони виклали в наступній редакції:

"5.1. Оплата за природний газ за цим договором (окрім розрахункових періодів: жовтень 2021 року, жовтень 2022 року, жовтень 2023 року, листопад 2021 року, листопад 2022 року, листопад 2023 року, квітень 2022 року, квітень 2023 року, квітень 2024 року, травень 2022 року, травень 2023 року, травень 2024 року) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 50% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в п. 2.1 цього договору, - до 22 числа (включно) розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору.

5.1.1. Оплата за природний газ за розрахунковий період - жовтень 2021 року, жовтень 2022 року, жовтень 2023 року здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 30% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в п. 2.1 цього договору, - до 22 числа (включно) розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору.

5.1.2. Оплата за природний газ за розрахунковий період - листопад 2021 року, листопад 2022 року, листопад 2023 року здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 40% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в п. 2.1 цього договору, - до 22 числа (включно) розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору.

5.1.3. Оплата за природний газ за розрахунковий період - квітень 2022 року, квітень 2023 року, квітень 2024 року здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 60% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в п. 2.1 цього договору, - до 22 числа (включно) розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору.

5.1.4. Оплата за природний газ за розрахунковий період - травень 2022 року, травень 2023 року, травень 2024 року здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 70% вартості замовленого на відповідний розрахунковий період природного газу в обсягах, визначених в п. 2.1 цього договору, - до 22 числа (включно) розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору."

Додатковою угодою № 9 від 01 жовтня 2021 року до договору пункт 5.1. договору викладений в наступній редакції:

"5.1. Оплата за природний газ за розрахунковий період здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем у якому споживач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору.».

Також зазначеною додатковою угодою виключені з договору пункти 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4. та в абзаці першому пункту 5.2. замінені слова "починаючи з вересня 2021 року" на слова "починаючи з жовтня 2021 року".

Додатковою угодою № 17 від 14 січня 2022 року до договору сторони виклали пункт 5.1. договору у новій редакції, відповідно до якої оплата за природний газ за розрахунковий період здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- оплата вартості обсягу природного газу, що фактично був переданий Постачальником у розрахунковому періоді відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу, окрім обсягу І (фіксованого), здійснюється Споживачем в повному об`ємі (100% вартості) до 25 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, в якому було здійснено постачання газу;

- оплата 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу обсягу І (фіксованого) здійснюється Споживачем до останнього числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий у розрахунковому періоді природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% вартості фактично переданого природного газу обсягу І (фіксованого);

- у разі відсутності акту/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підп. 3.5.4 п. 3.5 цього договору.

30 червня 2022 року сторони уклали додаткову угоду № 22 до договору, за умовами якої дійшли взаємної згоди достроково розірвати та припинити в частині передачі природного газу дію договору з 01 червня 2022 року.

Також сторони в зазначеній додатковій угоді підтвердили, що Споживач зобов`язаний здійснити розрахунки за природний газ, отриманий відповідно до договору, та не сплачений на момент підписання даної додаткової угоди, в строк та на умовах, визначених пунктом 5.1. договору, а також виконати вимоги пункту 5.2. договору щодо укладення договору про договірне списання до повного виконання Споживачем зобов`язань з оплати природного газу, переданого за договором.

Споживач направив Постачальнику лист № 325 від 22 березня 2024 з проєктом додаткової угоди до договору та з пропозицією доповнити договір пунктом наступного змісту:

"5.7. Розрахунки за договором в обсязі заборгованості з різниці в тарифах, підтвердженої для споживача територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, здійснюється за рахунок видатків Державного бюджету за цільовим призначенням в порядку організації взаєморозрахунків, встановленому законодавством. До завершення процедури врегулювання заборгованості споживача за рахунок видатків Державного бюджету, розрахунки між сторонами за договором на узгоджену суму заборгованості з різниці в тарифах можуть здійснюватися виключно шляхом відступлення споживачем на користь постачальника права вимоги на відшкодування заборгованості з різниці в тарифах."

Однак, Постачальник відповіді Споживачу на цей лист не надав.

У вересні 2024 року Споживач, посилаючись на вчинення ним договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Постачальника про визнання недійними пунктів договору та додаткових угод до нього, якими встановлюється порядок та строк оплати за фактично поставлений природний газ, натомість замість спірних пунктів договору просив суд також доповнити договір новими умовами.

3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.

Господарський суд міста Києва рішенням від 24 лютого 2025 року у справі № 910/11559/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2025 року, у задоволенні позову відмовив повністю.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач не довів наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним договору відповідно до частини першої статті 233 Цивільного кодексу України. При цьому суди виходили з того, що:

- у спірних правовідносинах відсутні тяжкі обставини, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору позивач був вільний у виборі продавця на ринку природного газу, міг змінити постачальника природного газу;

- причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням позивачем спірного правочину відсутній, оскільки укладення договору постачання природного газу відбулося внаслідок здійснення позивачем звичайної господарської діяльності, а не у зв`язку з необхідністю усунення тяжких обставин;

- спірні умови договору про оплату за фактично поставлений природний газ не носять крайньої форми невигідності для позивача, а є загальноприйнятими правилами про те, що поставлений товар має бути оплачений, відповідають положенням чинного законодавства, неодноразово змінювалися сторонами шляхом укладення додаткових угод, а позивач не довів наявності нормативно-правових підстав, які б ставили оплату вже поставленого товару в залежність від видатків державного бюджету, а також те, що врегулювання договірних відносин з оплати поставленого природного газу на умовах, запропонованих позивачем, є звичайними умовами відповідних аналогічних договорів, які не були застосовані лише у спірних правовідносинах щодо позивача.

Також суди дійшли висновку про те, що:

- позивач у заявленому позові поєднав два способи захисту: визнання недійними пунктів договору та додаткових угод щодо порядку та строків оплати за фактично поставлений природний газ, та зміну цих умов шляхом їх доповнення новими умовами, що створює правову невизначеність у відносинах сторін щодо строків оплати природного газу з моменту укладення договору і до набрання судовим рішенням про внесення до договору змін законної сили;

- позивач просить визнати недійсними істотні умови договору, що є недопустимим;

- стаття 233 Цивільного кодексу України, на підставі якої заявлені позовні вимоги, стосується визнання правочину недійсним і не передбачає можливості зміни умов договору шляхом його доповнення у випадку укладення правочину під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах;

- позивач не довів наявності підстав для зміни спірних умов договору ні відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України, ні відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач - Приватне акціонерне товариство "Черкаське хімволокно" просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2025 року у цій справі, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підстави касаційного оскарження судових рішень позивач послався на пункти 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що:

- суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 233 Цивільного кодексу України стосовно визнання ризику зриву опалювального сезону тяжкою обставиною, стосовно розуміння причинно-наслідкового зв`язку як елементу статті 233 Цивільного кодексу України, викладені у постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 925/1367/19, від 25 січня 2022 року у cправі № 925/555/20, від 01 червня 2022 року у cправі № 925/552/20, від 21 червня 2022 року у справі №925/1701/20.

- наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування статті 12 Закону «Про ринок природного газу» стосовно неможливості визнання недійсними істотних умов договору, викладених у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 926/324/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 907/12/19, від 12 березня 2018 року у справі № 910/22319/16, від 02 травня 2018 року у справі № 910/14411/16, які були враховані судами попередніх інстанцій, оскільки ці висновки не враховують один з можливих варіантів оскарження істотних умов, а саме: випадок, коли відповідні істотні умови одразу «заміщуються» іншими істотними умовами;

- наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування статті 655 Цивільного кодексу України стосовно того, що умови договору, аналогічні спірним умовам договором у цій справі, є загальноприйнятими правилами та не мають вкрай невигідного характеру для позивача, а також щодо застосування статей 3, 13 Закону України «Про ринок природного газу» про можливість вільного вибору постачальника у спірних відносинах, викладених у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24, оскільки ці висновки зроблені без урахування реалій функціонування ринку, за яких відбулось укладення договору, а також того, що на практиці можуть бути випадки, коли «типова», на перший погляд, господарська умова є кабальною для сторони, яка її прийняла, ставить під ризик її діяльність, проведення опалювального сезону та надання комунальних послуг населенню;

- наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України про неможливість внесення змін до договору, умови якого були визнані недійсними через тяжкі обставини, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 та від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18;

- наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24, щодо впливу форми власності позивача на можливість констатації наявності тяжкої обставини, оскільки застосований Верховним Судом підхід є неконституційним та дискримінаційним;

- суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті 651, частину другу статті 16 Цивільного кодексу України та частину другу статті 5 Господарського процесуального кодексу України, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду. Скаржник просить Верховний Суд здійснити тлумачення зазначених норм права у їх сукупності та сформувати відповідний висновок;

- суди попередніх інстанцій неправильно застосували підпункт 1 частини другої статті 8, частину другу статті 21 та частину другу статті 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статтю 20, частини другу статті 25 Закону України «Про теплопостачання», частину першу статті 1 та частину першу статті 2 Закону №2479-IX, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду стосовно встановлення наявності/відсутності обов`язку з проведення опалювального сезону та надання комунальних послуг підприємствами приватного права, які провадять діяльність з метою отримання прибутку, за умови дії заборони на провадження діяльності за економічно обґрунтованими тарифами та відсутності гарантованого відшкодування з різниці в тарифах, та, зокрема, чи має право таке підприємство відмовитись або зупинити відповідну діяльність до припинення мораторію на підвищення тарифів або до фактичного надання гарантованої Державою компенсації з різниці в тарифах для здійснення розрахунків за поставлений природний газ;

- суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункт 3 частини першої статті 3, пункт 1 частини першої статті 13 Закону України «Про ринок природного газу», підпункт 25 пункту 3.2. розділу 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії та підпункт 28 пункту 3.2. розділу 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 308 (у редакції, що була чинною на момент укладення Договору), щодо застосування яких відсутній правовий висновок Верховного Суду в контексті можливості закупити природних газ у будь-якого постачальника природного газу, наявного на ринку природного газу, для виробництва теплової енергії та надання комунальних послуг з постачання теплової енергії в умовах обов`язку забезпечення ліцензованої діяльності за принципом економічної доцільності та досягнення найнижчої собівартості;

- суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті 12 Закону України «Про ринок природного газу», щодо застосування якої відсутній правовий висновок Верховного Суду стосовно визначення безумовної оплати за поставлений газ, встановленої пунктом 5.4. договору, як єдиної істотної умови договору постачання природного газу, якою передбачено порядок розрахунків за поставлений газ, що встановлено частиною першою статті 12 Закону України «Про ринок природного газу», при одночасній наявності альтернативного порядку розрахунків, який встановлений пунктом 5.2. договору у вигляді списання коштів з рахунку ПрАТ «Черкаське хімволокно» на рахунок ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» за поставлений природний газ за Договором. Тобто, чи може пункт 5.2. договору, який передбачає порядок списання коштів, бути тією самою істотною умовою про оплату за газ?

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить оскаржувані позивачем судові рішення у цій справі залишити без змін, а касаційну скаргу позивача - без задоволення, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, неправомірними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать вимогам чинного законодавства України, а оскаржувані судові рішення та постанова є законними, обґрунтованими та ухвалені відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а також із урахуванням практики Верховного Суду.

7. Короткий зміст заявлених учасниками справи клопотань, заяв.

Позивач звернувся до Верховного Суду також і з клопотаннями про передачу цієї справи № 910/11559/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частині п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України з огляду на те, що ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Позивач послався на те, що виключна правова проблема у цій справі полягає:

- у непослідовному застосуванні Верховним Судом принципу «усі суб`єкти права власності рівні перед законом»;

- у непослідовному застосуванні Верховним Судом статті 233 Цивільного кодексу України в частині визначення необхідності проведення опалювального сезону тяжкою обставиною та причинно-наслідкового зв`язку;

- у відсутності правових норм, які регулюють спірні відносини щодо внесення змін до договорів постачання природнього газу, укладених під час дії мораторію на підвищення тарифів за відсутності виплати гарантованої компенсації, та можливості суду вносити такі зміни на прикладі модельних правил європейського приватного права (DCFR) на підставі частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, частини другої статті 16 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування зазначеного клопотання позивач послався на те, що наявна у цій справі виключна правова проблема зачіпає інтереси необмеженого кола споживачів, оскільки стягнення заборгованості за поставлений природний газ з теплопостачальних підприємств без урахування компенсації з різниці в тарифах призведе до їх неплатоспроможності і, як наслідок, вплине на необмежене коло кінцевих споживачів, що будуть позбавленні доступу до отримання житлово-комунальних послуг, а положення Закону України «Про теплопостачання» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не містять дієвих механізмів захисту інтересів населення на випадок визнання неплатоспроможності підприємств теплопостачання та припинення їх функціонування.

За твердженням позивача якісний аспект виключної правової проблеми у цій справі полягає у відсутності сталої судової практики та різний підхід до захисту прав державних (комунальних) та приватних підприємств у схожих ситуаціях; у відсутності сталої судової практики та різний підхід щодо визначення тяжких обставин та причинно-наслідкового зв`язку та необхідності збалансувати інтереси всіх учасників ринку теплопостачання.

Також позивач зазначає про наявність у спірних правовідносинах кількісного аспекту виключної правової проблеми, що охоплює собою дві категорії справ:

1) про стягнення НАК «Нафтогаз України» та її дочірніми підприємствами, зокрема ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», заборгованості за природний газ без урахування боргу держави з різниці в тарифах: № 925/239/24, № 910/7155/23, № 910/7546/23, № 920/481/23, № 910/10937/21, № 925/636/23, № 925/237/24, № 910/2049/24, № 920/268/24, № 922/2520/23, № 922/1662/24, № 922/353/25, № 927/1179/24, № 926/2726/24, № 905/108/25, № 920/958/23, № 910/482/25, № 921/509/24, № 916/5217/24, № 922/4549/24, № 906/1340/24, № 926/2726/24, № 922/4497/24, № 911/2028/23, № 927/256/24, № 911/1978/23 тощо;

2) про оскарження умов (порядку) оплати за природний газ: № 910/6727/24, № 910/5620/24, № 910/4381/24, № 910/6198/24, № 910/8069/24, № 910/4359/24, № 910/4578/24, № 910/11559/24, № 910/3285/24, № 910/10953/24, № 910/17359/23.

Позиція Верховного Суду

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанції.

Верховний Суд, здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши підстави касаційного оскарження судових рішень, наведені позивачем у касаційній скарзі, та доводи відповідача, наведені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є вимоги про:

- визнання недійсними пунктів 5.1. та 5.4. договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36, пункту 1 додаткової угоди від 01 червня 2021 року № 1, пункту 11 додаткової угоди від 01 жовтня 2021 року № 9, пункту 1 додаткової угоди від 14 січня 2022 року № 17 до зазначеного договору, укладених між сторонами у цій справі;

- внесення змін до договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36 шляхом його доповнення пунктами 5.1-1. та 5.8. у редакції, наведеній позивачем у позовній заяві.

Підставою позову у цій справі позивач визначив положення статті 233 Цивільного кодексу України та послався на те, що договір постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36 та додаткові угоди до нього в частині порядку та умов проведення розрахунків були укладені позивачем з відповідачем під впливом тяжкої обставини. За доводами позивача тяжкими обставинами в розумінні статті 233 Цивільного кодексу України є: наявності у позивача, як виробника та постачальника теплової енергії, обов`язку забезпечити опалювальний сезон за умов дії мораторію на підвищення тарифів на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, відсутності здійснення гарантованих Державою компенсацій з різниці в тарифах, перебування позивача у тяжкому фінансовому стані та за умови, коли відповідач був єдиним можливим постачальником природного газу для позивача.

Як правильно встановили суди попередніх інстанцій позивач у заявленому позові поєднав два окремі самостійні способи захисту: 1) визнання недійсним договору та додаткових угод до нього (в частині порядку та строків здійснення оплати за фактично поставлений природний газ) та 2) внесення змін до договору шляхом його доповнення новими умовами.

За змістом частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини п`ятої статті 188 Господарського кодексу України якщо судовим рішенням договір змінено, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Подібні положення закріплені у частині третій статті 653 Цивільного кодексу України, згідно з якою якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Врахувавши ці норми закону, суди попередніх інстанцій обгрунтовано зазначили про те, що відповідно до наведених норм права застосування обраних позивачем способів захисту порушених, на його думку, прав, яке поєднує у собі вимоги про визнання недійсними пунктів договору і додаткових угод та внесення за рішенням суду на їх заміну інших умов, створює правову невизначеність у відносинах сторін щодо строків оплати природного газу з моменту укладення договору і до набрання судовим рішенням про внесення до договору змін законної сили.

Відповідно до статті 12 Закону "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Отже, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, умови договору про строки та порядок проведення розрахунків є відповідно до вимог Закону України "Про ринок природного газу" істотними умовами договору постачання природного газу та мають регулюватись договором протягом всього часу його дії, а їх зміна можлива лише у спосіб, що визначений договором та/або законом.

Можливість внесення змін до договору в судовому порядку передбачена частиною другою статті 651 та частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України. При цьому, підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України), інші випадки, встановлені договором або законом (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України).

Однак, Верховний Суд враховує, що положення статей 651 та 652 Цивільного кодексу України не визначені позивачем підставами позову, що підтверджує і сам позивач у доводах, викладених у касаційній скарзі (підпункт «г» пункту «іі» розділу ІІ касаційної скарги). Суди попередніх інстанцій не встановили наявності у спірних правовідносинах істотного порушення відповідачем договору та / або істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, які б могли бути підставами для внесення змін до договору в частині порядку та умов проведення розрахунків відповідно до частини другої статті 651 та статті 652 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з позовної заяви усі заявлені позивачем вимоги ґрунтуються виключно на положеннях статті 233 Цивільного кодексу України, яка, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, України є імперативною та стосується виключно визнання правочину недійсним і не передбачає можливості зміни умов договору шляхом його доповнення у випадку укладення правочину під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Позивач у касаційній скарзі не погоджується з цим висновком судів попередніх інстанцій. При цьому, позивач просить відступити від висновків Верховного Суду щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України про неможливість внесення змін до договору, умови якого були визнані недійсними через тяжкі обставини, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 та від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18. В обґрунтування підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду позивач послався на те, що:

- стаття 233 Цивільного кодексу України не містить заборони на заміну умов договору іншими умовами,

- можливість внесення змін до договору постачання природного газу передбачена Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення»,

- позивач обрав належний спосіб захисту порушених прав у вигляді поєднання двох вимог: про визнання недійсним договору та внесення змін до договору,

- правовими підставами для внесення змін до спірного у цій справі договору є частина друга статті 5 Господарського процесуального кодексу України, частина друга статті 16 Цивільного кодексу України, а також Модельні правила європейського приватного права (DCFR), згідно з якими на прохання сторони, яка має право на розірвання, суд може, якщо це доцільно, змінити договір, щоб привести його у відповідність до того, про що можна було домовитися, якби дотримувалися вимоги добросовісності та чесності.

Верховний Суд не бере до уваги ці твердження позивача, оскільки:

- як правильно зазначили суди попередніх інстанцій норма, закріплена у статті 233 Цивільного кодексу України, є імперативною та стосується виключно визнання недійсним правочину у разі його укладення під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а не зміни умов договору;

- Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» не передбачає можливості внесення змін до договору постачання природного газу у зв`язку з необхідністю проведення врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за рахунок видатків державного бюджету, чим спростовуються твердження скаржника про те, що внесення змін до договору обумовлене цим законом;

- суди відмовили у задоволенні позову не з підстав неналежності та / або неефективності обраних позивачем способів захисту порушених прав, а у зв`язку з тим, що позивач не довів наявності підстав для визнання спірних умов договору недійсними та підстав для внесення змін до договору;

- позивач звертаючись до суду, обрав способи захисту порушеного права, які передбачені законом, а положення частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України та частини другої статті 16 Цивільного кодексу України стосуються можливості визначення судом або особою, яка звертається до суду, іншого способу захисту порушених прав, ніж ті, що передбачені законом. Ці норми не визначають ні підстав для внесення змін до договору, ні підстав для визнання правочину недійсним;

- Модельні правила європейського приватного права (DCFR) не є обов`язковими для суду, що визнає і сам позивач у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Положення цих Модельних правил, на які посилається скаржник, стосуються саме права, а не обов`язку суду, змінити договір і виключно у випадку, коли виникає питання розірвання договору, а не питання визнання його недійсним, що свідчить про нерелевантність передбаченої цими Модельними правилами ситуації до правовідносин у цій справі. Крім того, Верховний Суд враховує те, що положення Модельних правил європейського приватного права (DCFR) не були визначені позивачем правовою підставою позову, з огляду на що не бере до уваги твердження скаржника про те, що суди попередніх інстанцій не застосували ці правила при вирішенні спору у справі.

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що у спірних правовідносинах відсутнє питання щодо наявності у суду можливості вносити зміни до договорів постачання природного газу на прикладі модельних правил європейського приватного права (DCFR) на підставі частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, що свідчить про відсутність у цій справі виключної правової проблеми з цього питання та про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій частині.

Крім того, Верховний Суд зазначає про відсутність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України про неможливість внесення змін до договору, умови якого були визнані недійсними через тяжкі обставини, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 та від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18, оскільки такі висновки (щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України) у зазначених постановах Верховного Суду відсутні.

Також позивач у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті 651, частину другу статті 16 Цивільного кодексу України та частину другу статті 5 Господарського процесуального кодексу України, щодо застосування яких стосовно встановлених законом випадків зміни договору судом відсутній висновок Верховного Суду. Скаржник просить Верховний Суд здійснити тлумачення зазначених норм права у їх сукупності та сформувати відповідний висновок.

Однак, як уже зазначалося вище по тексту цієї постанови, загальними підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України). Також такими підставами є інші випадки, встановлені договором або законом (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України). При цьому, положення частини другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України та частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, не визначають підстав, випадків для внесення змін до договору, що виключає необхідність формування висновку щодо застосування цих норм права, про який просить скаржник. Крім того, чинне законодавство не визначає необхідність проведення врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за рахунок видатків державного бюджету підставою внесення змін до договору постачання природного газу. Врегулювання заборгованості здійснюється на умовах та в порядку, визначених Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», а не шляхом внесення змін до договору постачання природного газу.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав у спірних правовідносинах для внесення змін до договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36, укладеного між сторонами у справі, шляхом його доповнення пунктами 5.1-1. та 5.8. у редакції, викладеній позивачем у позовній заяві, та про необґрунтованість позову в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсними укладених між сторонами у справі пунктів 5.1. та 5.4. договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36, пункту 1 додаткової угоди від 01 червня 2021 року № 1, пункту 11 додаткової угоди від 01 жовтня 2021 року № 9, пункту 1 додаткової угоди від 14 січня 2022 року № 17 до зазначеного договору, суди попередніх інстанцій правильно виходили з такого.

Як уже зазначалося, правовою підставою позову в цій частині є положення статті 233 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Стаття 233 Цивільного кодексу України передбачає можливість визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Такі правочини мають ваду волі, оскільки їх укладення здійснюється за таких обставин, в яких порушене нормальне формування волі, що змушує особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Відповідно до частини першої статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстави, передбаченої статтею 233 Цивільного кодексу України, позивач має довести наявність у сукупності таких обставин:

1) наявність тяжкої обставини;

2) наявність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину. Тобто, позивач має довести те, що оспорюваний ним договір був вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин та / або їх негативних наслідків і внаслідок вчинення такого правочину він отримав можливість усунути тяжку обставину, внаслідок якої був укладений договір. Також має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не був б вчинений взагалі або був би вчинений на інших умовах;

3) наявність невигідних для себе умов правочину;

4) факт вчинення правочину добровільно, без насильства, обману чи помилки;

5) факт того, що він, вчиняючи договір на невигідних умовах, усвідомлював свої дії, але вимушений був це зробити через тяжкі для нього обставини.

При цьому, Верховний Суд зазначає про те, що доведення зазначених обставин покладається саме на позивача, а поняття «тяжка обставина» є оцінювальною категорією і має визначатися судому кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин конкретної справи.

Подібні висновки щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України є сталими та викладені в численних постановах Верховного Суду, зокрема в постановах від 12 листопада 2019 року у справі № 918/598/18, від 26 листопада 2019 року у справі № 907/738/16, від 21 червня 2022 року у справі № 925/1701/20.

Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від зазначених висновків та зазначає про те, що ці висновки щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України є загальними та застосовуються незалежно від того, який саме вид договору оспорюється та які обставини неведені позивачами в обґрунтування наявності тяжких обставин. З огляду на викладене суд касаційної інстанції вважає надмірним формування у спірних правовідносинах у межах цієї справи аналогічних висновків щодо застосування статті 233 Цивільного кодексу України.

Правові засади функціонування ринку природного газу України визначені Законом України "Про ринок природного газу".

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 3 Закону України "Про ринок природного газу" ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції та за принципами вільної торгівлі природним газом та рівності суб`єктів ринку природного газу незалежно від держави, згідно із законодавством якої вони створені; вільного вибору постачальника природного газу.

За змістом частин першої та пункту 16 частини третьої статті 4 Закону України "Про ринок природного газу" державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. До компетенції Регулятора на ринку природного газу належить, зокрема забезпечення споживачам (оптовим покупцям) можливості вільно обирати та змінювати постачальника (оптового продавця) на умовах, передбачених цим Законом та іншими актами законодавства.

Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом (частина друга статті 12 Закону України "Про ринок природного газу").

Відповідно до статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач має право на вільний вибір постачальника та безоплатну зміну постачальника.

За змістом пункту 6.1. договору постачання природного газу, укладеного між сторонами у цій справі, Споживач має право, зокрема розірвати цей договір або припинити його в частині поставки природного газу у тому числі у разі вибору іншого постачальника.

У пункті 9.1. договору сторони погодили, що Споживач має право на вільний вибір постачальника шляхом укладення з ним договору постачання природного газу відповідно до умов та положень, передбачених Правилами постачання природного газу.

Врахувавши наведені норми чинного законодавства та умови укладеного між сторонами у цій справі договору, суди дійшли правильного висновку про те, що позивач як споживач для забезпечення опалювального періоду 2021/2022 років відповідно до вимог чинного закону та умов договору був вільним у виборі будь-якого продавця природного газу на ринку природного газу за цінами, що вільно встановлювалися на ринку природного газу, чим обґрунтовано спростували доводи позивача про те, що він міг отримати природний газ лише від відповідача.

Крім того, оцінивши доводи позивача про те, що він зобов`язаний був купувати газ саме у відповідача, який пропонував ціну на природний газу значно нижчу за ринкову, суди попередніх інстанцій правильно та обґрунтовано зазначили про те, що ці доводи не можуть підтверджувати невигідність умов укладеного між сторонами договору та наявність тяжких обставин у спірних правовідносинах, оскільки фактично свідчать про те, що позивач, як юридична особа приватного права, яка здійснює господарську діяльність на власний ризик, уклав з відповідачем договір на поставку природного газу за найвигіднішими на ринку на той час умовами, за найвигіднішою ціною. При цьому, як встановили суди попередніх інстанцій, сторони не заперечують існування на ринку пропозицій інших постачальників природного газу.

Позивач у касаційній скарзі посилається на необхідність відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування статей 3, 13 Закону України «Про ринок природного газу» про можливість вільного вибору постачальника у спірних відносинах, викладеного у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24. Однак, Верховний Суд зазначає про те, що право споживача вільно вибирати постачальника природного газу за цінами, що вільно встановлюються на ринку, передбачене саме Законом України «Про ринок природного газу», про що обґрунтовано зазначив Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24. Фактично зазначені доводи позивача зводяться не до відступу від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права, а до заперечення самої норми права, що виходить за межі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 925/1367/19, від 25 січня 2022 року у справі № 925/555/20, від 01 червня 2022 року у справі № 925/552/20, від 21 червня 2022 року у справі № 925/1701/20, та вважає, що суди попередніх інстанцій правильно відхилили посилання позивач на ці висновки Верховного Суду, оскільки по-перше, правозастосування положень статті 233 Цивільного кодексу України у зазначених справах здійснювалося не щодо умов договору поставки природного газу в частині визначення порядку розрахунку, а щодо договорів, які постачальник спонукав укласти споживачів для можливості укладення договору постачання природного газу (договори про переведення боргу, договори гарантії). У зазначених справах оспорювані договори укладалися саме як правова підстава для подальшої можливості споживачу укласти договір постачання природного газу. Однак, у цій справі № 910/11559/24 такі обставини не доводились позивачем. Натомість останній послідовно стверджує про наявність його волевиявлення на укладення договору з Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" з огляду на найвигідніші умови щодо ціни на природний газ у останнього на ринку. По-друге, позивачем у зазначених справах виступала юридична особа публічного права, тоді як позивач у справі №910/11559/24 не має такого статусу, натомість здійснює свою господарську діяльність з надання комунальних послуг на принципі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику з метою отримання прибутку.

Позивач у касаційній скарзі також посилається на необхідність відступу від висновків Верховного Суду щодо впливу форми власності позивача на можливість констатації наявності тяжкої обставини, викладених у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24.

Однак, Верховний Суд зазначає про те, що скаржник не вказує жодних норм права, застосування яких стосуються наведені ним висновки Верховного Суду. Як вбачається, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24 відсутні зазначені висновки, на які посилається скаржник, натомість наявні висновки про нерелевантність правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 925/1367/19, від 25 січня 2022 року у справі № 925/555/20, від 01 червня 2022 року у справі №925/552/20, від 21 червня 2022 року у справі № 925/1701/20, до правовідносини у справі № 910/6198/24 у зв`язку, зокрема з тим, що такі правові позиції були сформовані щодо позивача, який є юридичною особою публічного права, та не стосуються юридичної особи, яка здійснює свою господарську діяльність з надання комунальних послуг на принципі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику з метою отримання прибутку.

Отже, фактично зазначені доводи скаржника зводяться до відступу від висновку про нерелевантність правових позицій Верховного Суду до певної справи та про неподібність правовідносин у порівнюваних справах, і не стосуються відступу від правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, що не узгоджується з підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та свідчить про необґрунтованість цих доводів скаржника.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд зазначає про те, що питання застосування судом принципу «усі суб`єкти права власності рівні перед законом» не є предметом дослідженні у межах цієї справи № 910/11559/24, що свідчить про відсутність у цій справі виключної правової проблеми з цього питання та про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій частині.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність у спірних правовідносинах тяжких обставин, оскільки позивач міг придбати природний газ не тільки у відповідача, а у будь-якого продавця на ринку природного газу, що випливає з вимог закону, а також про відсутність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, оскільки укладення між сторонами у цій справі договору постачання природного газу відбулося внаслідок здійснення позивачем звичайної господарської діяльності, а не у зв`язку з необхідністю усунення тяжких обставин.

Як вбачається, позивач посилається на наявність у цій справі виключної правової проблеми, що полягає у непослідовному застосуванні Верховним Судом статті 233 Цивільного кодексу України в частині визначення необхідності проведення опалювального сезону тяжкою обставиною та причинно-наслідкового зв`язку. В обґрунтування наявності цієї проблеми скаржник послався лише на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 925/1367/19, від 25 січня 2022 року у справі № 925/555/20, від 01 червня 2022 року у справі №925/552/20, від 21 червня 2022 року у справі № 925/1701/20, в яких на думку позивача Верховний Суд застосував інший підхід до оцінки наявності тяжких обставин, ніж той, що був застосований Верховним Судом у справах № 910/6198/24 та № 910/5620/24. Однак, враховуючи те, що правовідносини у справах № 925/1367/19, № 925/555/20, № 925/552/20 та № 925/1701/20, є неподібними до цієї справи № 910/11559/24, що розглядається, про що зазначалося вище по тексту цієї постанови, а також враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24 та від 08 травня 2025 року у справі № 910/5620/24, про неподібність правовідносин у справах № 925/1367/19, № 925/555/20, № 925/552/20 та № 925/1701/20 правовідносинам у справах № 910/6198/24 та № 910/5620/24, суд касаційної інстанції зазначає про те, що позивач не довів існування у цій справі № 910/11559/24 виключної правової проблеми щодо непослідовного застосування Верховним Судом статті 233 Цивільного кодексу України в частині визначення необхідності проведення опалювального сезону тяжкою обставиною та причинно-наслідкового зв`язку. Наведене свідчить про безпідставність цих доводів позивача та відсутність підстав для передачі справи № 910/11559/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій частині.

Крім того, позивач у касаційній скарзі посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо:

- обов`язку з проведення опалювального сезону підприємствами приватного права за умови дії заборони на провадження діяльності за економічно обґрунтованими тарифами та відсутності гарантованого відшкодування з різниці в тарифах;

- розуміння принципу «найнижчої собівартості» при закупівлі природного газу;

- щодо альтернативного порядку оплати за газ.

У зв`язку з цим позивач просить Верховний Суд сформувати висновки щодо застосування:

- підпункту 1 частини другої статті 8, частини другої статті 21 та частини другої статті 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статті 20, частини другої статті 25 Закону України «Про теплопостачання», частини першої статті 1 та частини першої статті 2 Закону №2479-IX стосовно встановлення наявності/відсутності обов`язку з проведення опалювального сезону та надання комунальних послуг підприємствами приватного права, які провадять діяльність з метою отримання прибутку, за умови дії заборони на провадження діяльності за економічно обґрунтованими тарифами та відсутності гарантованого відшкодування з різниці в тарифах, та, зокрема, чи має право таке підприємство відмовитись або зупинити відповідну діяльність до припинення мораторію на підвищення тарифів або до фактичного надання гарантованої Державою компенсації з різниці в тарифах для здійснення розрахунків за поставлений природний газ;

- пункту 3 частини першої статті 3, пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про ринок природного газу», підпункту 25 пункту 3.2. розділу 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії та підпункту 28 пункту 3.2. розділу 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 22 березня 2017 року № 308 (у редакції, що була чинною на момент укладення Договору), в контексті можливості закупити природних газ у будь-якого постачальника природного газу, наявного на ринку природного газу, для виробництва теплової енергії та надання комунальних послуг з постачання теплової енергії в умовах обов`язку забезпечення ліцензованої діяльності за принципом економічної доцільності та досягнення найнижчої собівартості;

- частини першої статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» стосовно визначення безумовної оплати за поставлений газ, встановленої пунктом 5.4. договору, як єдиної істотної умови договору постачання природного газу, якою передбачено порядок розрахунків за поставлений газ, що встановлено частиною першою статті 12 Закону України «Про ринок природного газу», при одночасній наявності альтернативного порядку розрахунків, який встановлений пунктом 5.2. договору у вигляді списання коштів з рахунку ПрАТ «Черкаське хімволокно» на рахунок ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» за поставлений природний газ за Договором. Тобто, чи може пункт 5.2. договору, який передбачає порядок списання коштів, бути тією самою істотною умовою про оплату за газ?

Однак, Верховний Суд зазначає про те, що поставлені скаржником на вирішення Верховного Суду питання (про наявність у позивача можливості відмовитися чи зупинити проведення опалювального сезону та надання комунальних послуг до моменту припинення дії мораторію на підвищення тарифів або до фактичного надання гарантованої Державою компенсації з різниці в тарифах для здійснення розрахунків за поставлений природний газ; про наявність у позивача можливості закупити природних газ у будь-якого іншого, ніж відповідач, постачальника природного газу, наявного на ринку природного газу, в умовах обов`язку забезпечення ліцензованої діяльності за принципом економічної доцільності та досягнення найнижчої собівартості) стосуються виключно його власної господарської діяльності, втручання суду в яку не допускається, та вирішення цих питань не входять до предмету дослідження судів з огляду на предмет та підстави позову у цій справі.

Крім того, твердження скаржника про необхідність формування Верховним Судом висновку стосовно того, чи може пункт 5.2. договору, який передбачає порядок списання коштів, бути істотною умовою про оплату за газ, за своїм змістом зводяться виключно до необхідності формування висновку щодо умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу, а не правового висновку щодо застосування норми права, зокрема частини першої статті 12 Закону України «Про ринок природного газу», що не узгоджується з підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Надіючи оцінку наявності у спірних правовідносинах невигідних для позивача умов правочину, як обов`язкової умови для визнання правочину недійсним з підстави, передбаченої статтею 233 Цивільного кодексу України, суди попередніх інстанції правильно виходили з такого.

Як уже зазначалося вище по тексту цієї постанови однією з обставин, наявність якої позивач має довести для визнання правочину недійсним з підстави, передбаченої статтею 233 Цивільного кодексу України, є наявність невигідних для позивача умов правочину.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 910/4288/20, для застосування статті 233 Цивільного кодексу України умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто, такі умови мають бути явно кабальними для особи.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у спірних правовідносинах позивач просить визнати недійними пункти договору та додаткових угод до нього, якими передбачено, що оплата здійснюється за фактом отримання природного газу.

Однак, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, умови договору поставки про оплату за фактично поставлений природний газ не носять крайньої форми невигідності для покупця, зокрема для позивача у цій справі. Оплата товару на умовах передоплати за ще неотриманий природний газ, є більш невигідною для покупця у порівнянні з розрахунком за фактом вже отриманого природного газу.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (частини перша та друга статті 692 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

За змістом пункту 21 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496, (далі - Правила) споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ на умовах, визначених договорами.

Згідно з пунктом 19 розділу II цих Правил постачальник має право отримувати від споживача своєчасну оплату за природний газ відповідно до умов договору.

Врахувавши наведені норми права, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що погоджена сторонами у договорі та додаткових угодах до нього форма оплати: за фактично поставлений природний газ відповідає положенням Цивільного кодексу України, Закону України "Про ринок природного газу" та Правилам постачання природного газу, а оспорювані позивачем до суду у цій справі умови договору та додаткових угод до нього не становлять вкрай невигідного (кабального) характеру для позивача, а є загальноприйнятими правилами про те, що поставлений товар має бути оплачений.

Верховний Суд погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що, чинне законодавство не містить положень, які б ставили оплату вже поставленого товару в залежність від видатків державного бюджету, а позивач не довів, що врегулювання договірних відносин з оплати поставленого йому відповідачем природного газу на умовах, запропонованих позивачем, є звичайними умовами відповідних аналогічних договорів, які не були застосовані лише у спірних правовідносинах щодо позивача.

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про те, що спірні пункти договору та додаткових угод до нього, які передбачають здійснення розрахунків за фактично отриманий природний газ, не становлять крайньої форми невигідності для позивача.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 910/6198/24.

При цьому, Верховний Суд не вбачає наявності підстав для відступу від зазначених висновків Верховного Суду та не бере до уваги посилання скаржника на необхідність відступу від цих висновків, оскільки, як уже зазначалося, оспорювані позивачем до суду у цій справі умови договору та додаткових угод до нього щодо здійснення оплати за фактом отримання природного газу є загальноприйнятими правилами про те, що поставлений товар має бути оплачений, відповідають положенням Цивільного кодексу України, Закону України "Про ринок природного газу" та Правилам постачання природного газу, чинне законодавство не містить положень, які б ставили оплату вже поставленого товару в залежність від видатків державного бюджету. Спірні умови договору не суперечать також і вимогам Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», оскільки цей закон передбачає врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій з різниці в тарифах за рахунок видатків державного бюджету за окремим порядком та не зобов`язує сторін договору постачання природного газу визначати умови договору щодо оплати природного газу з урахуванням цього порядку. Посилання скаржника в обґрунтування наявності підстав для відступу від висновків Верховного Суд на те, що спірні умови договору не відображають реалій функціонування ринку природного газу, є необґрунтованими, оскільки за своїм змістом та суттю фактично зводяться до незгоди з вимогами чинного законодавства, а не з оспорюваними висновками Верховного Суду.

Крім того, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, позивач просить визнати недійсними умови договору, які в розумінні статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» є істотними умовами договору.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 926/324/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 907/12/19, від 12 березня 2018 року у справі № 910/22319/16, від 02 травня 2018 року у справі № 910/14411/16, умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки у такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій врахували ці висновки Верховного Суду та дійшли правильного висновку про те, що визнання недійсним договору в частині істотних умов не допускається.

Позивач у касаційній скарзі просить відступити від зазначених висновків Верховного Суду, оскільки вони не враховують один з можливих варіантів оскарження істотних умов, а саме: випадок, коли відповідні істотні умови одразу «заміщуються» іншими істотними умовами.

Однак, Верховний Суд не бере до уваги ці доводи скаржника та не вбачає наявності підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду, оскільки у спірних правовідносинах підстави для внесення змін до укладеного між сторонами у справі договору постачання природного газу від 01 червня 2021 року № 8380-НГТ-36 відсутні, про що зазначалося вище по тексту цієї постанови.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що суди попередніх інстанцій правильно та обґрунтовано відмовили у задоволенні позову у цій справі.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на те, що доводи позивача, наведені у касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, а наведені ним підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими. Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішення Господарського суду міста Києва від 24 лютого 2025 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2025 року у справі № 910/11559/24.

10. Судові витрати.

Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 302, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, cуд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити Приватному акціонерному товариству "Черкаське хімволокно" у задоволенні клопотання про передачу справи № 910/11559/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2025 року у справі № 910/11559/24 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

О. Мамалуй