ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2025 Справа № 914/754/25

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДК Бурові технології», місто Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Стильльвівбуд», село Оброшине, Львівський район, Львівська область

про стягнення 655 550,31 грн.

За участі представників сторін:

від позивача: Жук Ростислав Стефанович - адвокат (за довіреністю №б/н від 03.03.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1846 від 15.06.2012);

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДК Бурові технології» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стильльвівбуд» про стягнення 775 654,48 грн заборгованості, з яких 120 104,17 грн заборгованість за надані послуги згідно договору підряду №01/01/24, 592 394,80 грн штрафна санкція в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості, 20 068,85 грн інфляційні нарахування, 43086,66 грн пеня.

Ухвалою від 13.05.2025 суд прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог (вх.№1998/25 від 09.05.2025) згідно якої до стягнення заявлено 655 550,31 грн заборгованості, з яких 592 394,80 грн штрафна санкція в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості, 20 068,85 грн інфляційні нарахування, 43 086,66 грн пеня.

Хід розгляду справи викладено у наявних в матеріалах ухвалах суду та відображено протоколах судових засідань.

01.07.2025 до суду надійшло клопотання відповідача (вх.№2844/25 від 01.07.2025) про повернення до стадії підготовчого провадження, поновлення строку для подання відзиву, зменшення штрафних санкцій та розстрочення виконання судового рішення, відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 01.07.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження, а також відмовив у задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву та постановив відкласти судове засідання на 15.07.2025.

Представник позивача в судове засідання 15.07.2025 для розгляду справи по суті з`явився, позовні вимоги, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримав у повному обсязі, просив позов, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, задовольнити повністю. Заперечив проти застосування строків позовної давності. Також, представник позивача в судовому засіданні 15.07.2025 усно заявив про стягнення витрат з відповідача за надання професійної правничої допомоги та повідомив суд про долучення ним відповідних доказів, у строк визначений частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач явки уповноваженого представника в судове засідання 15.07.2025 для розгляду справи по суті не забезпечив. Відзив станом на час проведення судового засідання від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні 15.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та оголосив дату та час проголошення скороченого рішення на 16.07.2025 на 11:00 год.

Представник позивача у судове засідання 16.07.2025 з`явився.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 16.07.2025 року проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

Правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 01.01.2024 між сторонами було укладено договір підряду №01/01/24, відповідно до умов якого підрядник за завданням замовника зобов`язувався виконати комплекс спеціальних будівельно-монтажних робіт з влаштування буро ін`єкційних паль на об`єкті: «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом по вул.Галицького, 2а в с.Сокільники,Львівського району, Львівської області» (надалі - роботи), а замовник зобов`язувався прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх на умовах, викладених у цьому договорі.

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати за виконані роботи у повному обсязі не виконав, внаслідок чого згідно розрахунків позивача у відповідача станом на момент подання позовної заяви існувала заборгованість в сумі 120 104,17 грн по оплаті основного боргу.

У зв`язку з порушенням строків оплати позивач нарахував штрафну санкцію в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості в сумі 592 394,80 грн, інфляційні втрати в сумі 20 068,85 грн, пеню в сумі 43 086,66 грн.

У заяві про зменшення позовних вимог (вх.№1998/25 від 09.05.2025) позивач зазначив, що з моменту пред`явлення позову відповідачем сплачено основний боргв розмірі120 104,17 грн, в підтвердження чого долучив до матеріалів справи платіжну інструкцію від 06.05.2025.

Таким чином, згідно заяви про зменшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 655 550,31 грн заборгованості, з яких 592 394,80 грн штрафна санкція в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості, 20 068,85 грн інфляційні нарахування, 43 086,66 грн пеня.

Позиція відповідача.

Ухвалою від 01.07.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження, а також відмовив у поновленні пропущеного строку на подання відзиву на позовну заяву та його прийняття.

Крім того, у клопотанні (вх.№2844/25 від 01.07.2025) відповідач зазначив, що не визнає нараховані інфляційні втрати, штраф та пеню, останнім заявлено про зменшення штрафних санкцій до 5% та розстрочення виконання судового рішення в присудженій частині, рівними, щомісячними частинами, на строк 6 місяців.

Зокрема зазначив:

- щодо невірного нарахування позивачем пені, з огляду на частину 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України;

- щодо неправомірного нарахування позивачем одночасно пені і штрафу за одне і те ж правопорушення, з огляду на частину 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України;

- щодо пропущення позивачем річного строку позовної давності,з огляду на частину 4 статті 267Цивільного кодексу України.

Обставини встановлені судом.

01.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДК Бурові технології» (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стильльвівбуд» (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - замовник) укладено договір підряду №01/01/24 (надалі - договір), відповідно до умов якого підрядник за завданням замовника зобов`язувався виконати комплекс спеціальних будівельно-монтажних робіт з влаштування буро ін`єкційних паль на об`єкті: «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом по вул.Галицького, 2а в с.Сокільники, Львівськогорайону, Львівської області» (надалі - роботи), а замовник зобов`язувався прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх на умовах, викладених у цьому договорі. Проектні характеристики буро ін`єкційних паль наведені у додатку, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору підрядник зобов`язується виконати роботи до 15 лютого 2024 року за умови виконання замовником умов, передбачених п. 1.2 та п. 4.1. цього договору. У разі невиконання або невчасного виконання замовником умов, передбачених п. 1.2 та п. 4.1. цього договору строк виконання робіт продовжується на строк рівний строку прострочення виконання п. п. 1.2 та п. 4.1. цього договору.

Згідно з пунктами 4.2.-4.3. договору розрахунок за виконанні роботи проводиться замовником щотижня на підставі актів виконаних робіт підписаних сторонами. Повний розрахунок за належним чином виконані (закінчені) та прийняті замовником роботи здійснюється протягом 5-ти (п`яти) банківських днів з дня підписання замовником актавиконаних робіт.

Відповідно до пункту 5.1. договору сторони погодили, що фактично виконані підрядником роботи передаються замовнику шляхом надання підрядником акта виконаних робіт. Замовник підписує їх протягом 3-х (трьох) робочих днів з моменту представлення до приймання та скріплює печаткою.

Згідно з пунктом 6.1.6. договору замовник зобов`язаний оплатити виконані підрядником роботи.

Пунктом 7.7. договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату належним чином виконаних робіт підрядник може вимагати від замовника сплати штрафу в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДК Бурові технології» свої зобов`язання по договору підряду №01/01/24 від 01.01.2024 з виконання комплексу спеціальних будівельно-монтажних робіт з влаштування буро ін`єкційних паль на об`єкті: «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом по вул.Галицького, 2а в с.Сокільники, Львівського району, Львівської області» виконало.

Факт виконання ТзОВ «ДК Бурові технології» вказаних вище робіт підтверджується підписаним сторонами та наявними в матеріалах справи актами приймання виконаних будівельних робіт, актами приймання-передачі матеріалів за січень та лютий 2024 року.

Відповідач порушив свої зобов`язання, оплату за виконані позивачем роботи по договору в повному розмірі не провів внаслідок чого згідно розрахунків позивача у відповідача станом на момент подання позовної заяви існувала заборгованість в сумі 120 104,17 грн по оплаті основного боргу.

06.05.2025 відповідач сплатив суму основного боргу у зв`язку з чим позивач у порядку, передбаченому пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, подав заяву про зменшення (уточнення) позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача 655 550,31 грн заборгованості, з яких 592 394,80 грн штрафна санкція в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості, 20 068,85 грн інфляційні нарахування, 43 086,66 грн пеня.

Таким чином, позивач, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача 655 550,31 грн заборгованості, з яких 592 394,80 грн штрафна санкція в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості, 20 068,85 грн інфляційні нарахування, 43 086,66 грн пеня.

Висновки суду.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами положень статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір підряду №01/01/24 від 01.01.2024.

Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань по договору підряду №01/01/24 від 01.01.2024 з виконання комплексу спеціальних будівельно-монтажних робіт з влаштування буро ін`єкційних паль на об`єкті: «Нове будівництво багатоквартирногожитлового будинку зпідземним паркінгом по вул.Галицького, 2а в с.Сокільники,Львівськогорайону,Львівської області» підтверджується підписаним сторонами та наявними в матеріалах справи актами приймання виконаних будівельних робіт, актами приймання-передачі матеріалів за січень та лютий 2024 року.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідач порушив свої зобов`язання, оплату за виконані позивачем роботи по договору провів з порушеннями строків, передбачених умовами договору.

Протягом січня 2024 року - березня 2025 років відповідачем на розрахунковий рахунок позивача було перераховано 800 520,8 3 грн, а саме : 03.01.2024 - 500 000,00 грн; 01.02.2024 - 50 000,00 грн; 13.02.2024 - 250 520,83 грн; 30.01.2025 - 40 000,00 грн.

Після відкриття провадження у справі відповідач 06.05.2025 сплатив ще 120 104,17 грн основного боргу.

Позивач, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача 655 550,31 грн заборгованості, з яких 592 394,80 грн штрафна санкція в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості, 20 068,85 грн інфляційні нарахування, 43 086,66 грн пеня.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що позивач інфляційні втрати в сумі 20 068,85 грн нарахував правильно, отже вони підлягають стягненню.

Щодо нарахованих позивачем пені та штрафної санкції суд зазначає наступне.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом частини 2 статті 217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач нарахував відповідачу 592 394,80 грн штрафну санкцію в розмірі 1% за кожен день прострочення оплати заборгованості та 43 086,66 грн пені.

Щодо періоду нарахування штрафних санкцій суд зазначає наступне.

Пунктами 4.2.-4.3. договору, сторони погодили, щорозрахунок за виконанні роботи проводиться замовником щотижня на підставі актів виконанихробіт підписаних сторонами.Повний розрахунок за належним чином виконані (закінчені) та прийняті замовником роботиздійснюється протягом 5-ти (п`яти) банківських днів з дня підписання замовником акта виконаних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що акт та довідка за лютий 2024 року на загальну суму 459 375,00 грн підписані сторонами 14.02.2024, враховуючи умови оплати визначені п.4.3 договору, остання дата для кінцевого розрахунку 21.02.2024, отже прострочка, а відповідно і право на нарахування штрафних санкцій починається з 22.02.2024. Водночас позивач неправомірно починає нарахування штрафних санкцій з 20.02.2024.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Пунктом 7.7. договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату належним чином виконаних робіт підрядник може вимагати від замовника сплати штрафу в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Порядок обчислення штрафу за кожний день прострочення згідно положень статті 549 Цивільного кодексу України називається пенею.

З аналізу зазначеного у п. 7.7. договору формулювання відповідальності сторони за порушення зобов`язання та положень статті 549 Цивільного кодексу України слідує, що фактично визначений п.7.7. договору штраф в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, має правову природу пені.

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умови договору про штрафні санкції (з дотриманням правил частини 1 статті 231 Господарського кодексу України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

Згідно пункту 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами частини 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Зазначена правова позиція щодо розміру обчислення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України є сталою та викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10224/14, від 23.05.2018 у справі №910/15492/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 27.05.2019 у справі №910/20107/17.

Щодо строку нарахування пені за даним правочином, то суд відзначає наступне.

Порядок застосування штрафних санкцій закріплено устатті 232 Господарського кодексу України, частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

Так, за загальним правилом, визначеним частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення «якщо інше не встановлено законом або договором» допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми.

Отже положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 Цивільного кодексу України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо можливості вважати формулювання в господарському договорі «за кожний день прострочення» установленням іншого, ніж визначено частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій висловилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22, де зазначила, що незалежно від того, які правовідносини урегульовано конкретними нормами права, наразі в законодавстві сформований єдиний підхід до застосування пені як виду неустойки (штрафної санкції), конститутивною ознакою якої є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій, зокрема пені.

Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 Господарського кодексу України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/15492/17, від 01.07.2019 у справі № 910/4377/18, від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19, від 12.12.2019 року у справі № 911/634/19, від 19.11.2020 року у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 № 910/17317/17, від 20.08.2021 року у справі № 910/13575/20.

Умови укладеного договору підряду не містять будь-яких додаткових застережень, які свідчили б про визначення в них сторонами іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Формулювання у пункті 7.7 договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення лише визначає механізм її розрахунку (обчислення), відтак, пеня за прострочення виконання відповідачем як замовником робіт за договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Суд провів розрахунок пені враховуючи положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відтак, згідно розрахунків суду до стягнення з відповідача підлягає пеня за період з 22.02.2024 по 22.08.2024 нарахована на суму боргу 160 104,17 грн, яка становить 21 964,02 грн.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором штрафу, пені, річних відсотків, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Нарахована позивачем пеня в сумі 43 086,66 грн не піллягає до задоволення, оскільки існує гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, яка має на меті уникнути несправедливого покарання.

Щодо твердження відповідача про застосування річного строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Водночас, слід зазначити, що термін прострочення оплати у відповідача настав в період здійснення військових дій по всій території України та введення воєнного стану.

Згідно пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відтак у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, в силу даних норм щодо строків позовної давності, суд вважає, що позивачем заявлено позов про стягнення штрафних санкцій у строки передбачені законом, а тому строк позовної давності не застосовується.

Розглянувши заяву відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Як передбачено частинами 3-5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Отже, в основу ухвали про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Таким чином, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Оскільки Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, то суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами норм Господарського процесуального кодексу України.

Як вказано у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Суд звертає увагу відповідача на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто суб`єкт господарювання не має будь-яких привілеїв чи пільг в залежності від кількості працівників, наявності у нього заборгованості перед контрагентами чи в інших осіб перед ним тощо.

Слід зазначити, що обов`язковою умовою надання розстрочки є, зокрема, не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об`єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, які до того ж, мають бути винятковими, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому.

Суд звертає увагу на ту обставину, що при вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, оскільки невиконання рішення суду порушує також і матеріальні інтереси позивача, що може призвести до негативних наслідків для нього.

Слід зазначити, що фінансове становище стягувача, у свою чергу залежить і від ступеня виконання заявником рішення у даній справі.

Між тим, заявником не наведено жодних обставин які б свідчили про неможливість виконання рішення у даній справі, з якою закон пов`язує необхідність розстрочення виконання судового рішення, тому саме лише подання клопотання про розстрочення виконання рішення, без доказів на підтвердження таких обставин, не можуть бути безумовною підставою для розстрочення виконання рішення суду.

Оскільки відповідач не довів наявності виняткових обставин, достатніх в сукупності для розстрочення виконання рішення суду у даній справі, також враховуючи, що сума яка підлягає до стягнення не є значною, підстави для задоволення заяви відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, до стягнення підлягає 20 068,85 грн інфляційних втрат та 21 964,02 грн пені. У задоволенні решти суми позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, слід відмовити.

Судові витрати.

Станом на момент подання позовної заяви, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 775 654,48 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 9 307,85 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №279 від 14.03.2025.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог (вх.№1998/25 від 09.05.2025) позивачем заявлено до стягнення з відповідача 655 550,31 грн.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, 1441,25 грн судового збору підлягає поверненню позивачу з підстави внесення судового збору у зв`язку із зменшенням позовних вимог. Питання повернення судового збору позивач просив вирішити, подаючи заяву про зменшення позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 504,25 грн, пропорційний до задоволеної суми позову, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 12, 18, 73, 74, 76-79, 86, 129, 165, 236-238, 241, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стильльвівбуд» (81115, Львівська область, Львівський район, село Оброшине, вулиця Самбірська, будинок 84; ідентифікаційний код юридичної особи 44770389) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДК Бурові технології» (79020, Львівська область, місто Львів, вулиця Малоголосківська, будинок 30; ідентифікаційний код юридичної особи 43881234) 20 068,85 грн інфляційних втрат та 21 964,02 грн пені та 504,25 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ДК Бурові технології» (79020, Львівська область, місто Львів, вулиця Малоголосківська, будинок 30; ідентифікаційний код юридичної особи 43881234) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1441,25 грн сплачений згідно платіжної інструкції №279 від 14.03.2025, у зв`язку з поданням заяви про зменшення позовних вимог.

5. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повний текст рішення

складено 22.07.2025

Суддя Сухович Ю.О.