ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" липня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/1189/15

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Агаєвій Н.Б., розглянувши скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на дії державного виконавця

у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арис-Юг"

до відповідача Приватного підприємства "Ліберті-Трейд"

про стягнення заборгованості в сумі 44 233 грн. 53 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача (скаржник): Грищенко Олександр Миколайович (поза межами приміщення суду);

Від відповідача: не з`явився;

Від ДВС: Бодейко Валерія Андріївна (в залі суду).

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Рівненської області перебувала справа № 918/1189/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арис-Юг" до відповідача Приватного підприємства "Ліберті-Трейд" про стягнення заборгованості в сумі 44 233 грн. 53 коп. (суддя Павленко Є.В.).

Рішенням Господарського суду Рівненської області № 918/1189/15 від 02 грудня 2015 року позов задоволено, стягнуто з Приватного підприємства "Ліберті-Трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арис-Юг" 29 686 грн. 77 коп. основного боргу, 8 673 грн. 30 коп. пені, 5 195 грн. 18 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 463 грн. 60 коп., а також 1 218 грн. 00 коп. судового збору.

18 грудня 2015 року на виконання рішення суду видано відповідний наказ.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" про заміну стягувача задоволено та замінено стягувача у справі № 918/1189/15 та в межах ВП 49858644 Товариство з обмеженою відповідальністю "Арис-Юг" (03028, місто Київ, проспект Науки, будинок 41, офіс 436, 442, ідентифікаційний код: 31745725) на Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (03187, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 40, офіс 315, ).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07 липня 2025 року прийнято скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року у справі № 918/1189/15 до розгляду на 15 липня 2025 року.

14 липня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця.

В судовому засіданні 15 липня 2025 представник стягувача (скаржника) вимоги скарги підтримав у повному обсязі, представник органу ДВС у свою чергу проти задоволення скарги заперечив. Боржник в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши в судовому засіданні 15 липня 2025 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця, суд дійшов висновку про таке.

Статтями 339-340 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) унормовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції, тобто той господарський суд, що видав виконавчий документ (наказ чи ухвалу), незалежно від того, якою саме особою подано скаргу, і в тому ж складі суду (якщо цьому не перешкоджають об`єктивні обставини, як-от звільнення судді, його захворювання, перебування у відпустці тощо).

Законодавцем передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу статті 129-1 Конституції України та статті 241 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить частина 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження", який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби та регламентує порядок і особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Зокрема, згідно положень Закону України "Про виконавче провадження" юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду, є постанова державного виконавця.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. Тобто, оскарженню підлягають дії (бездіяльність) виконавця, оформлені відповідною постановою.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що однією з засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно із ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби щодо примусового виконання судових рішень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" звернулося до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції у виконавчому провадженні № 49858644, в якій просить суд: визнати за період із 11 січня 2020 року по 04 липня 2025 року неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції у виконавчому провадженні № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15, котра виразилась у порушенні порядку та умов вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15; зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом дотримання порядку та умов вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №4 9858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі №918/1189/15 із врахуванням норм та положень Закону України "Про виконавче провадження".

Скарга обґрунтована тим, що станом на час звернення скаржника із відповідною скаргою, наказ Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15, виданий на примусове виконання Рішення Господарського суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року по справі №918/1189/15, котре набрало законної сили, не виконаний.

Відповідно до офіційних та достовірних відомостей, котрі містяться на офіційному веб-сайті Автоматизованої системи виконавчих проваджень, за період із 11 січня 2020 року по 04 липня 2025 року, в силу дії обов`язкових норм Закону України "Про виконавче провадження", всіх можливих та необхідних своєчасних, належних, допустимих та об`єктивних виконавчих дій, ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції не вчинялось.

Державним виконавцем не дотримано ефективності, своєчасності та повноти вчинення необхідних дій для розшуку та арешту об`єктів нерухомості, що є у власності боржника.

Дослідивши матеріали скарги, виконавчого провадження, надаючи оцінку аргументам скаржника та боржника, суд дійшов наступних висновків.

Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Вказаним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних виконавців.

Згідно із ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Платіжні інструкції на примусове списання коштів або пред`явлення емітенту електронних грошей до погашення в обмін на грошові кошти надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Як вбачається з наданої відомості автоматизованої системи виконавчих проваджень, постановою Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області від 18 січня 2016 року відкрито виконавче провадження № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15, виданого на примусове виконання Рішення Господарського суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року по справі №918/1189/15, котре набрало законної сили, про стягнення із Приватного підприємства "ЛІБЕРТІ-ТРЕЙД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АРИС-ЮГ" 29 686 грн. 77 коп. основного боргу, 8 673 грн. 30 коп. пені, 5 195 грн. 18 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 463 грн. 60 коп., а також 1 218 грн. 00 коп. судового збору, постановою ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції від 11 січня 2020 року прийнято до подальшого виконання виконавче провадження № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15, постановою ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції від 25 квітня 2025 року.

На підставі ухвали Господарського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року по справі № 918/1189/15, замінено сторону (стягувача) виконавчого провадження № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15: Товариство з обмеженою відповідальністю "АРИС-ЮГ" (03028, місто Київ, проспект Науки, 41 офіс 436, 442; ) на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (03187, м. Київ, проспект Академіка Глушкова, будинок 40, офіс 315; ).

Суд зазначає, що жодних інших дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" державним виконавцем у виконавчому провадженні № 49858644 з 2016 року не вчинялось.

При цьому, ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції доводи скаржника щодо невчинення виконавчих дій не спростував, доказів вжиття передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання в межах виконавчого провадження № 49858644 не надав.

Натомість, відділ ДВС надав суду письмові пояснення з приводу не можливості вчинення дій щодо обмеження керівника юридичної особи у праві виїзду за кордон у зв`язку з його смертю, що суд оцінює критично зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 73 та ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Інших доводів, доказів, як б свідчили про належне виконання Закону України "Про виконавче провадження" відділ ДВС до суду не надав, окрім того, відділ ДВС, також не навів обєктивних причин неможливості здійснення усіх необхідних дій у виконавчому провадженні № 49858644, яке відкрито 2016 року.

Суд зазначає, що відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки;

6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, cтвореного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", вчинити дії щодо зняття арешту з майна, щодо якого було здійснено заходи із заміни майна, передбачені статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Суд наголошує, що наказ на примусове виконання рішення суду у справі № 918/1189/15 видано 18 грудня 2015 року, виконавче провадження відкрито постановою Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області від 18 січня 2016 року (провадження № 49858644), тобто, рішення Господарського суду Рівненської області не виконується майже 10 років, що свідчить про пряму бездіяльність відділу ДВС по виконанню рішення суду яке набрало законної сили та є обов`язковим.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У рішеннях Європейського суду у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти Україні", "ПМП "Фея" та інші проти України" зазначається про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя.

У такому контексті, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

Отже, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання. Забезпечення виконання остаточного судового рішення у визначеному законом порядку є позитивним обов`язком держави.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців є Закон України "Про виконавче провадження".

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження повинно здійснюватися з дотриманням засад верховенства права, законності, справедливості, неупередженості, об`єктивності.

У частині першій статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Права та обов`язки виконавців визначено статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту і забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2020 року у справі № 924/315/17.

Слід зазначити, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої укладено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").

Крім того ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").

У справах "Шмалько проти України", "Іммобільяре Саффі проти Італії", ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань, (рішення у справі "Сук проти України" та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) "Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень" КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і як найшвидше реалізовувати їх. А сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права.

Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Згідно з частиною першою ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувану визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Таким чином, з огляду на викладене, державним виконавцем в повній мірі не забезпечено вчинення вичерпного переліку передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішення.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що вимоги скарги ґрунтуються на належних та допустимих доказах, доведені у встановленому законом порядку, відтак є обґрунтованими.

Згідно із ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Таким чином, враховуючи вищевикладене в сукупності, суд задовольняє скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця (виконавців) ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції та зобов`язує керівника ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції Іщук Наталію Володимирівну усунути порушення шляхом вжиття передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання в межах виконавчого провадження № 49858644.

Згідно зі статтею 345 ГПУ України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись статтями 232-236, 342, 343 ГПК України, господарський суд Рівненської області, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на дії державного виконавця у справі № 918/1189/15 - задоволити.

2. Визнати за період із 11 січня 2020 року по 04 липня 2025 року неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції у виконавчому провадженні № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15, котра виразилась у порушенні порядку та умов вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15 із врахуванням положень Закону України "Про виконавче провадження".

3. Зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВДВС у місті Рівному Західного МРУ Міністерства Юстиції усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом дотримання порядку та умов вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 49858644 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по справі № 918/1189/15 із врахуванням норм та положень Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 255, 256, 257 ГПК України.

Повний текст ухвали складений та підписаний 17 липня 2025 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Вадим Торчинюк