Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, у порядку частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі ? ГПК України) викладаємо окрему думку, яка полягає у наступному.
Короткий зміст позовних вимог та підстав позову
Банк звернувся до суду з позовом до іпотекодавця, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Заявлений позов обґрунтовано тим, що позичальник порушив зобов`язання із повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором, і тому у позивача виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки.
Під час судового розгляду справи банк був замінений правонаступником - фінансовою компанією.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024, у задоволенні зазначеного позову відмовлено з тих мотивів, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості за кредитним договором, а тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суди попередніх інстанцій керувались тим, що під час розгляду іншої судової справи (№ 910/22361/15) встановлено фактичний розмір заборгованості за кредитним договором та те, що вона повністю погашена, а тому внаслідок припинення основного зобов`язання за кредитним договором припиненою є й іпотека, що забезпечувала його виконання.

Суди також визнали такими, що не підлягають доказуванню під час розгляду цієї судової справи, обставини, які були встановлені при розгляді справ № 910/17691/15, № 910/18215/15, № 910/9544/15, № 910/22361/15, оскільки прийняті у них рішення вже набрали законної сили. Це, зокрема, обставини дійсності та правомірності односторонніх правочинів боржника щодо зарахування зустрічних однорідних вимог за кредитним договором у відповідному розмірі; визнання припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов`язань боржника перед банком; відсутності у банку права вимоги до боржника; повного погашення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Фінансова компанія (правонаступник банку) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить ухвалені у справі № 910/10365/15 судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Підстави передачі справи № 910/10365/15 із зазначеною касаційною скаргою на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

Ухвалою від 13.01.2025 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за поданою у цій справі касаційною скаргою.

Ухвалою від 05.02.2025 колегією суддів справу № 910/10365/15 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування статті 75 ГПК України, викладеного у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 та від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21.

Постановляючи цю ухвалу, колегія суддів зазначила, що, згідно з твердженнями скаржника, суд апеляційної інстанції мав надати преюдиційне значення тільки фактам, встановленим судами в межах справ № 910/9544/15, № 910/17681/15, № 910/18212/15, № 910/22361/15, а не правовій оцінці, зробленій судами в межах цих справ, та самостійно на підставі зібраних доказів та встановлених обставин зробити висновки щодо чинності правовідносин за кредитним договором та наявності непогашеної заборгованості. Протилежне свідчить про неправильне застосування статті 75 ГПК України.

Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилається на те, що у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 зазначено, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях в інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Колегія суддів не погодилась із наведеним, виходячи з наступного.

Такий висновок суперечить приписам частини четвертої статті 75 ГПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Цей припис спрямований на дотримання принципу правової визначеності та його складової ? res judicata.

Правило про звільнення від доказування якраз-таки має абсолютний характер, його дія спрямована на те, щоб спір між сторонами вирішувався в одній судовій справі, а не був штучно розбитий на декілька позовів/справ, де сторони мали би можливість подавати нові докази на підтвердження тих самих фактів.

Інше тлумачення, яке вказує на можливість «спростування преюдиційних обставин» за допомогою нових доказів, на думку колегії суддів, призводить до розмивання змісту частини четвертої статті 75 ГПК України, а отже, до правової невизначеності ? адже незрозуміло, за яких умов, керуючись якими критеріями, суд замість застосування приписів частини четвертої статті 75 ГПК України має надати стороні можливість доводити/спростовувати за допомогою нових доказів ті чи інші обставини, що входять до предмета доказування і були вже встановлені в іншій справі за участю тих самих сторін.

Тож по суті наведене тлумачення суперечить прямому та зрозумілому змісту частини четвертої статті 75 ГПК України.

Водночас судова колегія зауважила, що висновки, дещо подібні до тих, від яких вона вбачає за необхідне відступити, є й у постановах Верховного Суду у справах іншої юрисдикційної належності (справи № 824/72/21, № 761/37438/20, № 607/955/21, № 570/3943/21, № 537/541/23, № 600/1876/22-а, № 600/1167/22-а, № 420/13121/22, № 420/4977/20, № 380/16592/22), проте в них немає посилання на частину четверту статті 75 ГПК України або аналогічну за змістом норму іншого процесуального кодексу, через що справа не передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від таких висновків.

Ухвалою від 21.03.2025 справу № 910/10365/15 за касаційною скаргою фінансової компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було прийнято до розгляду.

Щодо цієї ухвали суддями Бенедисюком І. М., Дроботовою Т. Б., Малашенковою Т. М. та Чумаком Ю. Я. викладено окрему думку, суть якої полягає у тому, що об`єднана палата, приймаючи до розгляду справу № 910/10365/15, безпідставно не врахувала наявності висновків інших касаційних судів у складі Верховного Суду стосовно переданого на її розгляд питання.

Підстави передачі справи № 910/10365/15 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Надалі розгляд справи об`єднаною палатою неодноразово відкладався.

У результаті об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала про наявність підстав для відступу від висновків щодо застосування норм частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України та частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, які за змістом подібні до положень частини четвертої статті 75 ГПК України, та містяться у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі № 357/16765/14-ц, від 25.04.2023 у справі № 761/37438/20 та Касаційного адміністративного суду від 16.11.2023 у справі № 600/1876/22-а, від 25.11.2022 у справі № 600/1167/22-а, від 29.02.2024 у справі № 420/13121/22, від 22.09.2022 у справі № 420/4977/20, від 20.12.2024 у справі № 380/16592/22.

Тож з цих підстав об`єднана палата вирішила справу № 910/10365/15 за відповідною касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, про що постановила ухвалу від 04.07.2025.

Мотиви викладення цієї окремої думки

Вважаємо, що зазначену ухвалу постановлено з порушенням чинних правових норм, зокрема норм процесуального права, з огляду на таке.

Як зазначено в статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом статті 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Очевидно, що виконання цього завдання неможливе без дотримання судом принципу законності, який полягає в неухильному слідуванні нормам матеріального та процесуального права.

Наведене стосується й обов`язку дотримуватись норм, що визначають повноваження та склад суду із розгляду конкретної справи, у тому числі склад суду, що здійснює касаційне провадження у справі.

Згідно з нормами ГПК України касаційний перегляд ухвалених у господарській справі судових рішень може бути здійснено колегією суддів, відповідною судовою палатою чи об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, або ж Великою Палатою Верховного Суду.

Підстави та порядок передачі господарської справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Плати Верховного Суду унормовано у статтях 302, 303 названого Кодексу.

Так, частиною другою статті 302 ГПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Водночас згідно із частиною третьою цієї статті суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується більшістю від складу суду, що розглядає справу (частина друга статті 303 ГПК України).

Як вже зазначалось, у цій справі (№ 910/10365/15) про наявність у постановах інших касаційних судів у складі Верховного Суду висновків, подібних до тих, від яких вбачає за необхідне відступити колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, об`єднаній палаті було відомо на момент її прийняття до свого розгляду, оскільки про це було зазначено в ухвалі від 05.02.2025 про її передачу на розгляд об`єднаної палати.

Проте об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не врахувала наведеного та всупереч статтям 302, 303 ГПК України прийняла справу № 910/10365/15 до свого розгляду, хоча мала повернути її відповідній колегії суддів.

Отже, діючи всупереч чітко та однозначно сформульованим нормам ГПК України, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийняла справу № 910/10365/15 до свого розгляду за відсутності для цього підстав.

Натомість у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі ? ЄСПЛ) неодноразово наголошував на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторонам забезпечується вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, дотримуватися рівність сторін, запобігати свавіллю, створювати умови для ефективного вирішення спору та розгляду справи судом упродовж розумного строку, а також зберігатися юридична визначеність та повага до суду (наприклад, рішення ЄСПЛ від 05.04.2018 у справі Zubac v. Croatia, заява № 40160/12).

До того ж у рішеннях від 12.12.2017 у справі Ezgeta v. Croatia, заява № 3048/14 та від 02.05.2019 (остаточне від 02.08.2019) у справі Pasquini v. San Marino, заява № 50956/16 ЄСПЛ зазначив, що фраза «встановлений законом» охоплює не лише правову основу існування «суду», а й дотримання судом конкретних правил, які регулюють його діяльність, і склад суду.

У контексті викладеного вважаємо, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не є «судом, встановленим законом» для розгляду справи № 910/10365/15 за касаційною скаргою фінансової компанії на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2024 і відповідно не має повноважень приймати будь-які рішення щодо цієї справи.

Ще раз звертаємо увагу на те, що обставини наявності у постановах інших касаційних судів у складі Верховного Суду висновків, подібних до тих, від яких вбачає за необхідне відступити колегія суддів, існували на момент прийняття справи № 910/10365/15 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду до свого розгляду, були відомі об`єднаній палаті та не змінилися з моменту передачі цієї справи на її розгляд, але до моменту постановлення ухвали від 04.07.2025 ці обставини об`єднаною палатою були проігноровані.

Крім того, вбачаємо за необхідне зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 викладено висновки про те, що встановлене судами у інших справах припинення боргу та втрата банком права на стягнення заборгованості є правовою оцінкою обставин справи (пункт 93 постанови). Оскільки спір про стягнення банком як позивачем заборгованості за кредитними договорами вже вирішений судовими рішеннями у інших справах і у задоволенні позовів відмовлено, то ці рішення є обов`язковими і для правонаступників банку у спірних правовідносинах (пункт 95 постанови). Право іпотеки є акцесорним видом забезпечення виконання зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує. Тому в разі неможливості задоволення вимоги (зокрема, у зв`язку з відмовою судом у стягненні суми боргу) є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 102 постанови).

На нашу думку, з огляду на ці, вже висловлені Великою Палатою Верховного Суду висновки, вирішення переданого на розгляд спочатку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а тепер Великої Палати Верховного Суду, питання щодо абсолютності характеру преюдиційних обставин справи не матиме значення для вирішення спору, що виник між сторонами справи № 910/10365/15.

Отже, підсумовуючи викладене, вважаємо, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду мала повернути справу № 910/10365/15 відповідній колегії суддів, натомість, прийнявши цю справу до свого розгляду та в подальшому передавши її на розгляд Великої Палати Верховного Суду, об`єднана палата діяла всупереч чинним нормам ГПК України та постановила ухвалу від 04.07.2025 у справі № 910/10365/15 не будучи «судом, встановленим законом» для розгляду цієї справи.

Судді І. М. Бенедисюк

Т. Б. Дроботова