ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2025 р. Справа№ 910/9522/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Годунко М.Ф.;

відповідача 1 - не з`явилися;

відповідача 2 - не з`явилися;

третьої особи - не з`явилися;

розглянувши матеріали апеляційних скарг Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024

у справі №910/9522/24 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Головного управління ДПС у Волинській області

до 1. Приватного підприємства "Ол Транс Глобал"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп"

про визнання недійсним договору.

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Волинській області звернулося з позовом до Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсним договору про надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладеного між Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 відкрито провадження у справі №910/9522/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 (повне рішення складене 30.10.2024) у справі №910/9522/24 позов Головного управління ДПС у Волинській області задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне підприємство "Ол Транс Глобал" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та порушено приписи процесуального права.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- судом першої інстанції не надано належної оцінки рішенню Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі №140/5693/24, під час розгляду якої судом встановлено реальний рух активів учасників господарських правовідносин щодо придбання (постачання) породи, її перевезення, збагачення та реалізації продуктів збагачення вугілля;

- позивачем не надано жодних належних доказів того, що при укладенні оспорюваного правочину відповідачі керувались умислом щодо отримання безпідставної податкової вигоди;

- надані позивачем листи Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області та фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неналежними та недопустимими доказами у справі, оскільки відповідні докази були отримані позивачем не в межах здійснення податкової перевірки. Отже, висновки суду про фактичну відсутність перевезення за товарно-транспортними накладними за договором від 31.01.2024 не відповідають фактичним обставинам справи;

- в порушення приписів п. 7 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) місцевий господарський суд не зупинив провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №420/12471/22.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2024 апеляційну скаргу у справі №910/9522/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2024 апеляційну скаргу у справі №910/9522/24 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі №910/9522/24, справу призначено до розгляду на 14.01.2025, встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

16.12.2024 до суду від Головного управління ДПС у Волинській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу відповідача-1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. Обґрунтовуючи свою позицію позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір перевезення вантажів №31/0124-1 НП від 31.01.2024, який укладений між відповідачами, не спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, натомість його укладено з метою безпідставного заволодіння майновими активами держави у вигляді податкового кредиту з податку на додану вартість, всупереч інтересам держави і суспільства, що обумовлює його недійсність.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі №140/5693/24 не набрало законної сили та не має преюдиціального характеру для даного спору. Податкові накладні, складені та зареєстровані в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, не є підтвердженням факту реального вчинення господарської операції, тоді як долучені до позовної заяви докази вказують на відсутність у сторін реальної можливості виконати умови спірного договору.

Окрім того позивач вказує, що у Головного управління ДПС у Волинській області була підстава для направлення запитів до суб`єктів господарювання та органів державної влади, передбачена абз. 2 пп. 73.3.1 п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а тому отримані у відповідь листи в розумінні ст. 77 ГПК України є допустимими доказами у справі, оскільки були отримані в порядку передбаченому законом.

Товариство з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 зупинено провадження у справі №910/9522/24 за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №420/12471/22.

Також не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у даній справі, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" - особа, яка не є учасником справи та вважає, що суд вирішив питання про його права, інтереси та обов`язки, подало апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таким, що може вплинути на його права та обов`язки, оскільки за наслідками реєстрації Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" податкових накладних, в силу приписів п. 198.6 ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України, податковий кредит отримує саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп".

Крім того скаржник стверджує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки звернувся до суду з вимогою про визнання договору недійсним без застосування наслідків його недійсності. Позовні вимоги про визнання недійсними правочинів зумовлюють необхідність застосування наслідків недійсності таких договорів. Натомість, така вимога не була заявлена позивачем, а отже суд першої інстанції мав відмовити в задоволені позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі №910/9522/24, вирішено здійснювати розгляд апеляційних скарг спільно в одному провадженні та зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі №910/9522/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №420/12471/22.

21.05.2025 до суду представником позивача подано клопотання про поновлення апеляційного провадження у справі №910/9522/24 у зв`язку з тим, що Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову від 08.05.2025 у справі №420/12471/22.

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №420/12471/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2023 у справі №420/12471/22 залишено без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 поновлено апеляційне провадження за апеляційними скаргами Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" у справі №910/9522/24 та призначено їх до розгляду на 17.06.2025.

29.05.2025 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких останній повідомив, що Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 28.05.2025 скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі №140/5693/24 та відмовив у задоволенні позову Приватного підприємства "Ол Транс Глобал".

На електронну адресу суду 03.06.2025 від представника Головного управління ДПС у Волинській області надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 задоволено заяву представника Головного управління ДПС у Волинській області про участь у судовому засіданні 17.06.2025 у справі №910/9522/24 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

17.06.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких товариство покликаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №420/12471/22 просить закрити провадження у справі вказуючи на те, що даний спір не є приватноправовим, а є публічно-правовим на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, що виключає можливість розгляду справи в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" до участі у справі №910/9522/24 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, розгляд справи відкладено на 15.07.2025.

10.07.2025 від Головного управління ДПС у Волинській області надійшли додаткові пояснення у справі, у відповідності до яких позивач заперечує проти закриття провадження у справі вказуючи, що оспорюючи правочин, вчинений суб`єктами приватного права та спрямований на набуття, зміну або припинення ними цивільних прав чи обов`язків, суб`єкт владних повноважень передусім втручається у приватно-правові відносини та застосовує спосіб захисту, властивий саме цим відносинам, тому не зважаючи на обґрунтування позовних вимог, такий спір є приватноправовим, а справа в такому спорі відноситься до предметної юрисдикції загальних чи господарських судів залежно від складу сторін. В підтвердження своїх доводів позивач покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №580/4531/23.

Крім того Головне управління ДПС у Волинській області стверджує, що між сторонами спірного договору, а також між ними та позивачем відсутні відносини влади та підпорядкування у спірних правовідносинах з укладення чи виконання договору, зміст правочину не визначає прав та обов`язків їх учасників у публічно-правовій сфері, відтак звертаючись до суду з даним позовом позивач втручається у сферу приватно-правових відносин, що склалися між відповідачами на принципах свободи вибору контрагентів та свободи договору.

В судове засіданні 15.07.2025, яке відбулося в режимі відеоконференції, з`явився представник позивача, натомість інші представники сторін в засідання суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про розгляд справи судом учасники справи повідомлені належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повернення та довідки про доставку ухвали про відкладення (від 17.06.2025) в електронний кабінет.

Враховуючи, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, зважаючи на належне повідомлення відповідачів та третьої особи про дату, час та місце розгляду справи, а також на строки розгляду апеляційних скарг, суд вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності представників скаржників та відповідача-2 за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.

Головуючий суддя поставив на обговорення клопотання третьої особи про закриття провадження у справі.

Представниця позивача заперечувала проти закриття провадження у справі, вказуючи, що даний спір є приватно-правовим та підлягає розгляду господарськими судами.

Розглянувши клопотання скаржника про закриття провадження у даній справі суд встановив наступне.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

За загальним правилом критеріями розмежування предметної судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, законом може бути прямо визначено вид судочинства, у якому розглядається певна категорія справ.

Статтею 1 та частиною 1 статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Ураховуючи ознаки підвідомчості спору господарському суду, узагальнені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №911/1834/18, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.02.2024 у справі №580/4531/23 акцентувала на тому, що за загальним правилом спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за сукупності таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГПК України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, та/або спору про право (щодо інтересу, правочину, зобов`язання), що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Такий загальний підхід не унеможливлює винятків, що ґрунтуються на законі, пріоритеті права на судовий захист порушених прав чи інтересів осіб та аналізі природи правовідносин у спорі.

Вирішуючи питання віднесення до публічних правовідносин тих відносин, що склалися з оспорення дійсності правочинів за ч. 3 ст. 228 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.02.2024 у справі №580/4531/23 сформулювала правовий висновок про те, що застосування у сукупності критеріїв визначення предметної юрисдикції (складу сторін, суті права та/або інтересу, що оспорюється або за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, обраного способу захисту та характеру спірних правовідносин) дає підстави виснувати, що, оспорюючи правочин, вчинений суб`єктами приватного права та спрямований на набуття, зміну або припинення ними цивільних прав чи обов`язків, суб`єкт владних повноважень передусім втручається у приватноправові відносини та застосовує спосіб захисту, властивий саме цим відносинам, тому, незважаючи на обґрунтування позовних вимог, такий спір є приватноправовим, а справа в такому спорі відноситься до предметної юрисдикції загальних чи господарських судів залежно від складу сторін спору, якщо законом не встановлено інше правило предметної юрисдикції таких спорів.

У справі, що розглядається, Головне управління ДПС у Волинській області звернулося до господарського суду з позовом до Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ", у якому просило визнати недійсним укладений ними договір перевезення вантажів.

Матеріально-правовою підставою таких вимог ГУ ДПС визначило норми статей 203, 215, 228 ЦК України, а фактичною - те, що оспорюваний договір укладений відповідачами без наміру його виконання з метою заниження сум податкових зобов`язань.

Отже, у цій справі суб`єкт владних повноважень (контролюючий орган) оспорює правочин (договір), укладений суб`єктами приватного права (господарюючими суб`єктами), з підстав його недійсності, визначених цивільним законом. При цьому обраний ГУ ДПС спосіб захисту інтересів у спірних правовідносинах - визнання недійсним правочину (господарського договору) є характерним саме для приватноправового спору та не властивий публічно-правовим правовідносинам.

Беручи до уваги наведене та суть спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що даний спір за позовом контролюючого органу до суб`єктів господарювання про визнання недійсним правочину (договору) через невідповідність інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, підвідомчий судам господарської юрисдикції, що узгоджується з висновком наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №580/4531/23.

У той же час суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №420/12471/22 (на яку покликається скаржник, як на підставу закриття провадження у даній справі та до перегляду якої було зупинено провадження у даній справі) Велика Палата Верховного Суду виснувала, зокрема, що:

«- у цій справі відсутні підстави для вирішення питання про відступ від сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.02.2024 у справі №580/4531/23 правового висновку щодо підсудності всіх спорів з вимогами територіального органу Державної податкової служби України до платників про визнання недійсними правочинів, що суперечать інтересам держави та суспільства, оскільки обставини у справі, що розглядається, відмінні від справи №580/4531/23 відсутністю фактичної господарської діяльності товариства;

- оскільки відповідно до вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2020 у кримінальному провадженні №752/18603/20 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрорайс» не здійснювало господарської діяльності, то правовідносини у цій справі виникли виключно у публічно-правовій площині, а метою цього товариства було ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди без правових на те підстав, а тому податковий орган, звертаючись до суду із цим позовом, реалізує свої владні повноваження у публічно-правових відносинах стосовно двох суб`єктів, один з яких не здійснював підприємницьку діяльність, з приводу виконання ними своїх податкових зобов`язань та формування податкового кредиту;

- саме недотримання податкових правил дозволяє податківцям обґрунтовувати суперечність правочинів фіскальним інтересам держави, а позовні вимоги органів Державної податкової служби України мають обов`язково бути підкріплені нормами ПК України. Отож відповідна категорія спорів виникає не із самих норм цивільного чи господарського права. Тобто відсутній юридичний факт, який би приводив до виникнення будь-яких цивільних прав та обов`язків між контролюючими органами та платниками податків. Втручання у відносини між учасниками правочину можливе лише тоді, коли існування відповідного правочину порушує публічний порядок у галузі оподаткування, якщо спірний правочин створює об`єктивні перешкоди в здійсненні функцій органів Державної податкової служби України - заважає правильно встановити розмір податкового обов`язку, унеможливлює чи ускладнює стягнення податкового боргу тощо. Власне, задля належного забезпечення своїх управлінських функцій контролюючий орган через суд прагне усунути перешкоду у вигляді відповідного правочину і в такий спосіб забезпечити належну поведінку невладного суб`єкта - платника податків».

Відтак Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що справи за позовами контролюючого органу про визнання правочинів, укладених підприємствами, які не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду, недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності підлягають розгляду адміністративними судами за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими.

Разом з тим у даній справі відсутні докази того, що хоча б одним з відповідачів є підприємство, стосовно одного з керівників якого постановлено вирок та/або воно не здійснює господарської діяльності, тобто не встановлено фіктивності укладених між сторонами договорів. Тож, обставини у справі №420/12471/22 є відмінними від обставин даної справи №910/9522/24, а тому при визначенні юрисдикції даного спору підлягає застосування висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.02.2024 у справі №580/4531/23 (підстав для відступу від якого не знайшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.05.2025 у справі №420/12471/22).

За наведеного, беручи до уваги, що позовні вимоги у даній справі спрямовані на припинення правовідносин/зобов`язань за договором суб`єктів приватного права (відповідачів) у приватноправових відносинах, тоді як статус позивача не є визначальним критерієм для віднесення спору у цій справі до юрисдикції адміністративних судів, відсутні підстави для задоволення клопотання скаржника та закриття провадження у справі, позаяк даний спір підвідомчий судам господарської юрисдикції.

Представниця позивача надала пояснення по суті спору. Заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржниками доводи та вимоги апеляційних скарг, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Приватне підприємство "Ол Транс Глобал" звернулося з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Волинській області, Державної податкової служби України (надалі ДПС України) про: визнання протиправними та скасування рішень Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) про відмову в реєстрації податкових накладних (ПН) від 06.05.2024 №№11008422/43883273, 11008421/43883273, 11008420/43883273, 11008419/43883273, 11008418/43883273, 11008417/43883273, 11008416/43883273, 11008415/43883273; зобов`язання ДПС України зареєструвати в ЄРПН ПН за датою їх подання до реєстрації, а саме: №5 від 25.03.2024, №6 від 26.03.2024, №7 від 27.03.2024, №1 від 01.04.2024, №2 від 01.04.2024, №3 від 01.04.2024, №4 від 01.04.2024, №5 від 01.04.2024.

Вказані податкові накладні складені Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" в адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Ресурс Груп" та їх складення обумовлено здійсненням господарських операцій з поставки вугілля відповідно до укладеного договору поставки.

З метою підтвердження перевезення товару Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" надано товарно-транспортні накладні (копії яких долучено позивачем до позову), в яких автомобільним перевізником зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ", а підставою перевезення договір №31-01-24-1НП від 31.01.2024.

Так, 31.01.2024 між Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" (виконавець) укладено договір про надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП, відповідно до п. 1.1 якого за даним договором виконавець зобов`язується надавати замовникові транспортні послуги (навантаження та перевезення) на території України, а саме надати послуги з навантаження та перевезення вантажу (гірська порода) з пункту навантаження до пункту призначення, а замовник сплатити за навантаження та перевезення вантажу встановлену плату. Місце навантаження: Донецька обл.,Покровський р-н. Місто розвантаження: Донецька обл., м. Селидове, смт. Цукурине, вул. Шахтна, 40.

На підтвердження виконання умов договору Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" надано наступні товарно-транспортні накладні: №29/02-28 від 29.02.2024, №29/02-27 від 29.02.2024, №29/02-25 від 29.02.2024, №29/02-26 від 29.02.2024, №29/02-20 від 29.02.2024, №29/02-19 від 29.02.2024, №29/02-18 від 29.02.2024, №29/02-17 від 29.02.2024, №29/02-4 від 29.02.2024, №29/02-3 від 29.02.2024, №29/02-2 від 29.02.2024, №29/02-1 від 29.02.2024, в яких зазначено вантажні автомобілі, якими здійснювалося перевезення вантажу.

Для підтвердження реальності договору перевезення вантажів №31/01-24-1НП та надання інформації про вантажні автомобілі та причепи/напівпричепи, якими здійснювалось перевезення вугілля, Головним управлінням ДПС у Волинській області направлено запит до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області, на який отримано відповідь про те, що згідно даних з Єдиного державного реєстру транспортних засобів причіп KRONE з номерним знаком НОМЕР_1 , транспортний засіб DAF FT CF з номерним знаком НОМЕР_2 , причіп /напівпричіп KOGEL з номерним знаком НОМЕР_3 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_5 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_6 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_7 , причіп /напівпричіп RANDERS з номерним знаком НОМЕР_8 , причіп /напівпричіп GENERAL TRAILERS з номерним знаком НОМЕР_9 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутні.

Транспортний засіб DAF XF 95.480 з номерним знаком НОМЕР_10 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_4 .

Напівпричіп FLIEGL SDS 350 з номерним знаком НОМЕР_11 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_5 .

Транспортний засіб DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_12 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_6 02.10.2022 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника. Причіп KRONE ADF 27 з номерним знаком НОМЕР_13 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_6 02.10.2022 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника.

Транспортний засіб VOLVO FH 42T з номерним знаком НОМЕР_14 зареєстрований на ім`я громадянина Школьного М.А. Напівпричіп BODEX KIS 3WA з номерним знаком НОМЕР_15 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_3 .

Транспортний засіб DAF 95 XF 480 з номерним знаком НОМЕР_16 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_7 .

Транспортний засіб DAF FT СF 105.460 з номерним знаком НОМЕР_17 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_1 .

Транспортний засіб MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_18 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_2 .

Транспортний засіб DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_19 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_8 .

Транспортний засіб MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_20 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_9 .

Транспортний засіб DAF FT СF 85.360 з номерним знаком НОМЕР_21 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_10

Головне управління ДПС у Волинській області направило листи до власників транспортних засобів з метою підтвердження або спростування надання в оренду, видачі довіреностей на розпорядження чи керування транспортними засобами, номерні знаки яких зазначені в товарно-транспортних накладних.

Так, відповідно до товарно-транспортних накладних №29/02-20 від 29.02.2024, №29/02-19 від 29.02.2024, №29/02-18 від 29.02.2024, №29/02-17 від 29.02.2024 перевезення здійснювалось автомобілем DAF FT СF 105.460 з номерним знаком НОМЕР_22 , проте ОСОБА_1 (власниця транспортного засобу) листом (вх. №29204/6 від 23.07.2024) повідомила, що жодних господарських відносин з Приватним підприємством "Ол Транс Глобал", а також Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" не мала, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались (а.с. 47, т. 1).

Відповідно до товарно-транспортних накладних №29/02-28 від 29.02.2024, №29/02-27 від 29.02.2024, №29/02-26 від 29.02.2024, №29/02-25 від 29.02.2024 перевезення здійснювалось автомобілем VOLVO FH 42T з номерним знаком НОМЕР_23 , напівпричіпом BODEX KIS 2QA з номерним знаком НОМЕР_24 , проте ОСОБА_3 (власник транспортного засобу) листом (вх. №29761/6 від 23.07.2024) повідомив, що жодних господарських відносин з Приватним підприємством "Ол Транс Глобал", а також Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" не мав, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались (а.с. 43, т. 1).

Згідно товарно-транспортних накладних №29/02-4 від 29.02.2024, №29/02-3 від 29.02.2024, №29/02-2 від 29.02.2024, №29/02-1 від 29.02.2024 перевезення здійснювалось автомобілем DAF FT XF 85.360 з номерним знаком НОМЕР_25 , проте ОСОБА_2 (власник транспортного засобу) листом (вх. №29348/6 від 24.07.2024) повідомив, що жодних господарських відносин з відповідачами не мав, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались (а.с. 46, т. 1).

Також ГУ ДПС у Волинській області направлено листи до власників інших транспортних засобів ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), які зазначені в товарно-транспортних накладних, однак відповіді від власників транспортних засобів не отримано.

Окрім того ГУ ДПС у Волинській області відмічає, що отримало лист від Офісу Генерального прокурора вх. №14764/5 від 03.07.2024, де зазначається, що Головне слідче управління Державного бюро розслідувань здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000862 від 07.10.2021, де досліджуються, зокрема, факти постачання неякісного вугілля від Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» в адресу Приватного акціонерного товариства «Центренерго», а також обставини здійснення фінансово-господарських взаємовідносин Товариства з обмеженою відповідальністю «Технорішення», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кевіан Драйв», Приватного підприємства «Ол Транс Глобал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргеорозробка».

Під час досудового розслідування встановлено, що грошові кошти, перераховані на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кевіан драйв» та Приватного підприємства «Ол транс глобал» без отримання вугілля мають ознаки операцій, що можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

В ході розслідування з`ясовано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» в об`єктах оподаткування декларує наявність з 04.03.2024 двох фабрик на умовах суборенди за наступними адресами: - Донецька обл., Покровський р-н, с. Цукурине, вул. Шахтна, 40; - Донецька обл., Покровський р-н, м. Мирноград, вул. Гірнича, 2. Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» з моменту права суборенди на вказані вище фабрики, не подавав звіт про викиди забруднюючих речовин і парникових газів в атмосферне повітря від стаціонарних джерел викидів (за формою 2-ТП). Протягом січня-березня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» направлено на реєстрацію податкові накладні стосовно оренди майна, згідно договору суборенди з Товариством з обмеженою відповідальністю «Новіекс» на загальну суму 13402083,31 грн з ПДВ, статус яких «реєстрацію зупинено» та «відмовлено за рішенням Комісії».

Разом з тим, згідно реєстраційних даних Товариство з обмеженою відповідальністю «Новіекс» відображає наявність фабрики зі статусом «здається в оренду». При цьому, відповідно до опублікованих відомостей у засобах масової інформації, селище Цукурине Донецької області, де імовірно можуть бути розташовані потужності, піддається ворожому нападу та обстрілам.

Також, за наявними даними відсутнє придбання Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Ресурс Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новіекс» електроенергії для функціонування взятої/наданої в оренду фабрики.

Досудове розслідування по даній справі триває.

За наведеного, Головне управління ДПС у Волинській області стверджує, що первинні документи за спірним договором не відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", оскільки складені не за результатом реальної господарської операції. Позивач вважає, що мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів, метою укладання яких є формування безпідставних податкових вигоди іншим суб`єктам господарювання. Тому, за доводами позивача, спірний договір підлягає визнанню недійсним з огляду на невідповідність інтересам держави і суспільства.

Означені обставини в їх сукупності стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідачі своїх заперечень щодо суті спору, шляхом подання відзиву на позовну заяву, не надали.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах, які виникли за договором №31/01-24-1НП, відбулися безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди, що суперечить інтересам держави та суспільства, а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України. При цьому, судом першої інстанції зауважено, що виконання відповідачами спірного правочину фактично не було і податковий кредит з податку на додану вартість, завдяки діям позивача, відповідачі не отримали, а тому наслідки за спірним правочином не настали. Водночас, встановивши наявність наміру у відповідачів щодо настання протиправних наслідків, місцевий господарський суд дійшов висновку, що даний позов про визнання договору недійсним є ефективним способом захисту.

Таким чином предметом спору в даній справі є вимога Головного управління Державної податкової служби у Волинській області про визнання недійсним договору перевезення №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладеного між Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ". Правовою підставою позивач визначив ст. ст. 203, 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України. Зокрема, податковий орган заперечує дійсність укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору перевезення, оскільки вказаний договір сторони уклали без мети його виконання, проте з метою безпідставного включення третьою особою суми ПДВ до податкового кредиту з податку на додану вартість, який може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування сплаченої суми податку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновками суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, Північний апеляційний господарський суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2020 у справі №640/18643/18 Верховний Суд вказав, що за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.

Контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи (пп. 41.1.1. п.41.1 ст. 41 ПК України).

За приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Отже, Головне управління ДПС у Волинській області, як контролюючий орган, наділене законним правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного відповідачами правочину, оскільки такі вимоги обґрунтовані виявленими обставинами щодо безпідставного формування Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" податкового кредиту з податку на додану вартість, що може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування сплаченої суми податку.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, ч. 3 ст. 228 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.

При вирішенні справ у спорах про визнання недійсними договорів відповідно до ст. 228 ЦК України, зокрема частини 3 цієї норми, ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення у спорі необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави й суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін та в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Близькі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18, від 10.06.2021 у справі №910/114/19, від 10.06.2021 у справі №910/10055/20, від 20.10.2021 у справі №910/4089/20, від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 20.07.2022 у справі №911/2961/19.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору транспортного перевезення.

Згідно зі ст. 909 ЦК України, що кореспондується з ч. ч. 1-3 ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно з п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання; перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Таким чином, товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відтак, саме первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

В той же час, господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг, при цьому на вимогу контролюючих або судових органів та своїх контрагентів підприємство, установа зобов`язані за свій рахунок зробити копії таких документів на паперовому носії.

Так, норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із цим, указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, такі обставини можуть підтверджуватися також іншими доказами.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій особа повинна мати відповідні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.01.2020 у справі №916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

Як було досліджено вище, на підтвердження факту перевезення товару відповідачем-1 було надано товарно-транспортні накладні №29/02-28 від 29.02.2024, №29/02-27 від 29.02.2024, №29/02-25 від 29.02.2024, №29/02-26 від 29.02.2024, №29/02-20 від 29.02.2024, №29/02-19 від 29.02.2024, №29/02-18 від 29.02.2024, №29/02-17 від 29.02.2024, №29/02-4 від 29.02.2024, №29/02-3 від 29.02.2024, №29/02-2 від 29.02.2024, №29/02-1 від 29.02.2024, з яких вбачається, що перевезення товару відбувалося з с. Рівне, породний відвал «Новатор» до м. Селидове, смт. Цукурине, вул. Шахтна, 40.

Відповідно до вищевказаних товарно-транспортних накладних, перевезення здійснювалось 29.02.2024 автомобільним перевізником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" транспортними засобами:

- автомобілями DAF FT CF з номерним знаком НОМЕР_2 , DAF XF 95.480 з номерним знаком НОМЕР_10 , DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_12 , VOLVO FH 42T з номерним знаком НОМЕР_14 , DAF 95 XF 480 з номерним знаком НОМЕР_16 , DAF FT СF 105.460 з номерним знаком НОМЕР_17 , MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_18 , MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_18 , DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_19 , MAN TGX 18.440 з номерним знаком НОМЕР_20 , DAF FT СF 85.360 з номерним знаком НОМЕР_21 ;

- причіпами /напівпричіпами KRONE з номерним знаком НОМЕР_1 , KOGEL з номерним знаком НОМЕР_3 , НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_5 , НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_6 , НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_7 , RANDERS з номерним знаком НОМЕР_8 , GENERAL TRAILERS з номерним знаком НОМЕР_9 , FLIEGL SDS 350 з номерним знаком НОМЕР_11 , KRONE ADF 27 з номерним знаком НОМЕР_13 , BODEX KIS 3WA з номерним знаком НОМЕР_15 .

У той же час, матеріали справи свідчать, що Головне управління ДПС у Волинській області зверталось до уповноважених органів з метою встановлення факту здійснення господарських операцій, а саме звернення до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області про надання відомостей про транспортні засоби, якими здійснювались перевезення згідно товарно-транспортних накладних, а також до власників транспортних засобів з метою підтвердження або спростування надання в оренду, видачі довіреностей на розпорядження чи керування транспортними засобами.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області причіп KRONE з номерним знаком НОМЕР_1 , транспортний засіб DAF FT CF з номерним знаком НОМЕР_2 , причіп /напівпричіп KOGEL з номерним знаком НОМЕР_3 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_5 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_6 , причіп /напівпричіп НОМЕР_4 з номерним знаком НОМЕР_7 , причіп /напівпричіп RANDERS з номерним знаком НОМЕР_8 , причіп /напівпричіп GENERAL TRAILERS з номерним знаком НОМЕР_9 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутні, транспортний засіб DAF XF 105.410 з номерним знаком НОМЕР_12 та причіп KRONE ADF 27 з номерним знаком НОМЕР_13 зареєстрований на ім`я громадянина ОСОБА_6 (02.10.2022 вказаний транспортний засіб перереєстровано на нового власника).

Власник автомобіля DAF FT СF 105.460 з номерним знаком НОМЕР_22 ОСОБА_1 повідомила, що жодних господарських відносин з Приватним підприємством "Ол Транс Глобал", а також Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" не мала, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались (вказаний транспортний засіб зазначено в товарно-транспортних накладних №29/02-20 від 29.02.2024, №29/02-19 від 29.02.2024, №29/02-18 від 29.02.2024, №29/02-17 від 29.02.2024).

Власник автомобіля VOLVO FH 42T з номерним знаком НОМЕР_23 та напівпричіпа BODEX KIS 2QA з номерним знаком НОМЕР_24 ОСОБА_3 повідомив, що жодних господарських відносин з Приватним підприємством "Ол Транс Глобал", а також Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" не мав, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались.

Власник автомобіля DAF FT XF 85.360 з номерним знаком НОМЕР_25 ОСОБА_2 повідомив, що жодних господарських відносин з відповідачами не мав, оренда транспортного засобу, а також працевлаштування водія фактично не здійснювались.

Таким чином, підсумовуючи досліджену інформацію, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та вважає, що в наведених товарно-транспортних накладних вказана недостовірна інформація, товарно-транспортні накладні складені з порушеннями вимог до їх складення, що регламентуються Законом України «Про автомобільний транспорт» та Правилами перевезень вантажним транспортом в України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (законодавство діяло в період складення ТТН).

Відповідно до п. 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата, а також змісту п. 187.1 ст.187 ПК України, який пов`язує дату виникнення податкових зобов`язань з датою настання певної події.

Виходячи з вказаного реальність здійснення операції є найпершою обов`язковою умовою складання та реєстрації податкової накладної та платник має підтвердити її у першу чергу. Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, де вказано, що податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та на п. 201.10 ст. 201 ПК України, де визначено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, реєстрація податкової накладної без реального здійснення операції, в силу приписів п. 198.6 ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України, призводить до безпідставного формування податкового кредиту та відповідно збитків для бюджету.

Як правильно враховано судом першої інстанції, склавши первинні документи бухгалтерського обліку, які не підтверджують реальний рух активів, відповідачі діяли узгоджено, переслідуючи мету: створення формальних підстав виникнення права на податковий кредит з податку на додану вартість, що доводиться оформленням Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" відповідних податкових накладних.

Надаючи оцінку доводам скаржників та зважаючи на встановлені вище обставини, судова колегія також зазначає, що в даному випадку дії відповідачів щодо документального оформлення оспорюваного правочину, направлення відповідачем-1 податкових накладних для реєстрації в ЄРПН, направлення до ГУ ДПС у Волинській області та до суду первинних документів, що містять завідомо неправдиві відомості, свідчать про наявність у діях відповідачів мети щодо створення штучних підстав для незаконного отримання права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

Податковий кредит з податку на додану вартість дає право платнику податків на бюджетне відшкодування сплаченої суми податку або ж зменшення податкового зобов`язання. Отже, правочин, який уклали відповідачі, суперечить інтересам держави і суспільства в питаннях ведення господарської діяльності й оподаткування.

Держава, як і суспільство, зацікавлена у веденні платниками податків господарської діяльності відповідно до вимог закону та сплаті податків, оскільки від цього залежить спроможність виконувати зобов`язання перед громадянами, заради і завдяки яким вона існує.

Таким чином, Приватне підприємства "Ол Транс Глобал" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" усвідомлювали протиправність укладеної угоди, суперечність її мети інтересам держави і суспільства, яка (мета) може проявлятись не лише в ухиленні від сплати податків, скоєнні злочину, а й в отриманні безпідставних преференцій з боку держави, зокрема, формування та відшкодування податку на додану вартість, незаконне заволодіння майном тощо; прагнули настання протиправних наслідків (отримання незаконної податкової вигоди).

З огляду на зазначене, у правовідносинах, що виникли за договором перевезення вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладеного між Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ", мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди, що суперечить інтересам держави та суспільства, а відтак спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, як вірно встановлено судом першої інстанції.

Північний апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача-1 стосовно того, що надані позивачем листи Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Волинській області та фізичних осіб є неналежними та недопустимими доказами у справі, оскільки вони були отримані позивачем не в межах здійснення податкової перевірки.

Згідно з пп. 20.1.3 п. 20.1 ст. 20 роз. І ПК України контролюючі органи, визначені пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу, мають право отримувати безоплатно від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, у тому числі від органів, які забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів), інформацію, документи і матеріали щодо платників податків, а у визначених цим Кодексом випадках - стосовно керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників.

Відповідно до пп. 73.3 ст.73 гл. 7 роз. II ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про надання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Абзацом 2 підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 ПК України унормовано, що письмовий запит про надання інформації надсилається платнику податків або іншому суб`єкту інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав: за результатами аналізу податкової інформації, отриманої у встановленому законом порядку, виявлено факти, які можуть свідчити про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, із обов`язковим зазначенням таких фактів у запиті.

Таким чином, ГУ ДПС у Волинській області було отримано у встановленому законом порядку інформацію та шляхом дослідження Комісією з питань реєстрації/відмови в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування Головного управління ДПС у Волинській області виявлено факти, які можуть свідчити про порушення Приватним підприємством «Ол Транс Глобал» податкового законодавства. Товарно-транспортні накладні, дослідження яких мало наслідком направлення запитів, були надані самим платником на розгляд Комісії ГУ ДПС у Волинській області, а також долучені до позовної заяви у справі №140/5693/24.

Крім того, 03.07.2024 Головне управління ДПС у Волинській області отримало лист від Офісу Генерального прокурора, де зазначається, що грошові кошти, перераховані на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кевіан драйв» та Приватного підприємства «Ол транс глобал» без отримання вугілля мають ознаки операцій, що можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Отже, у Головного управління ДПС у Волинській області була підстава для направлення запитів до суб`єктів господарювання та органів державної влади, передбачена абз. 2 пп. 73.3.1 п. 73.3 ст. 73 ПК України, а тому отримані у відповідь листи в розумінні ст. 77 ГПК України є допустимими та належними доказами у справі.

Щодо посилання скаржника на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі №140/5693/24, суд зазначає наступне.

Так, за твердженнями відповідача-1 в межах наведеного провадження судом встановлено реальний рух активів учасників господарських правовідносин щодо придбання (постачання) породи, її перевезення, збагачення та реалізації продуктів збагачення вугілля.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи помилковими, оскільки Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 28.05.2025 скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 у справі №140/5693/24 та відмовив у задоволенні позову Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" про визнання протиправними та скасування рішень Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) про відмову в реєстрації податкових накладних.

Твердження скаржника про порушення судом першої інстанції приписів п. 7 ч. 1 ст. 229 ГПК України та не зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №420/12471/22 є помилковими, оскільки наведена норма процесуального права встановлює право суду, а не обов`язок щодо можливості зупинення провадження у справі. До того ж, відповідач-1 не звертався до суду з відповідним клопотанням про зупинення провадження у даній справі, а тому такі дії суду в межах передбаченої законодавством компетенції не можна визнати порушенням процесуального права.

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" про обрання позивачем неефективного способу захисту, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 21.09.2022 у справі №908/976/19.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 21.09.2022 у справі №908/976/19, від 04.07.2023 у справі №233/4365/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені ст. 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

В даному випадку, обґрунтовуючи позовні вимоги Головне управління ДПС у Волинській області стверджувало про обставини безтоварності, нереальності та фіктивності господарських операцій за спірним договором з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Правовою підставою позивач визначив ст. ст. 203, 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Судова колегія враховує, що при вирішенні справ у спорах про визнання недійсними договорів відповідно до ст. 228 ЦК України, зокрема частини 3 цієї норми, ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. У даному випадку мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства (див. висновки Верховного Суду у постановах від 20.03.2019 у справі №922/1391/18, від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 20.07.2022 у справі №911/2961/19).

Отже, головною ознакою договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін.

Відповідно до матеріалів справи, виконання відповідачами спірного правочину фактично не відбулося і податковий кредит з податку на додану вартість не був отриманий, завдяки вжиття позивачем заходів щодо перевірки реальності господарських операцій. Відтак, наслідки за договором перевезення №31/01-24-1НП від 31.01.2024 відсутні. Однак враховуючи наявність у відповідачів мети направленої на настання протиправних наслідків щодо отримання необґрунтованої податкової вигоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Північний апеляційний господарський суд зазначає, що під час розгляду справи з`ясовано, що рішення суду у даній справі впливає на права та обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп", оскільки судом встановлено, що наслідками реєстрації Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" податкових накладних, в силу приписів п. 198.6 ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 ПК України, податковий кредит отримує саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп".

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У разі встановлення господарським судом відповідних обставин суд вирішує питання про залучення особи, яка не брала участі у розгляді справи до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (ч. 2 ст. 50 ГПК України), та, як наслідок, скасовує судове рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права у будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Ця стала та послідовна правова позиція з наведеного питання вже неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 17.10.2022 у справі №904/6084/21, від 14.08.2019 у справі №62/112, від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16, постанові Верховного Суду від 08.12.2020 у справі №906/1410/14, від 18.01.2024 у справі №916/367/22 та інших.

Так, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп".

З урахуванням вищевикладеного, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі №910/9522/24 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог. Відтак доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" є частково обґрунтованими, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом та спростовуються наведеним вище, з огляду на що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго ресурс груп" задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі №910/9522/24 скасувати та ухвалити нове рішення.

4. Позов Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити.

5. Визнати недійсним договір про надання послуг по навантаженню та перевезенню вантажів №31/01-24-1НП від 31.01.2024, укладений між Приватним підприємством "Ол Транс Глобал" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ".

6. Стягнути з Приватного підприємства "Ол Транс Глобал" (02002, м. Київ, вул. Сверстюка Євгена, буд. 2А; ) на користь Головного управління ДПС у Волинській області (43027, Волинська обл., м. Луцьк, Київський майдан, буд. 4; ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтіненталь ГМБХ" (01103, м. Київ, Залізничне шосе, буд. 2А; ) на користь Головного управління ДПС у Волинській області (43027, Волинська обл., м. Луцьк, Київський майдан, буд. 4; ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

8. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

9. Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржників.

10. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 16.07.2025.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко