УХВАЛА

21 липня 2025 року

м. Київ

справа № 909/399/24

провадження № 12-37гс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ємця А. А.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стрелець Т. Г., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо транс-сервіс»

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (колегія суддів: Скрипчук О. С. (головуючий), Зварич О. В., Матущак О. І.) та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 (суддя Кобецька С. М.),

на додаткову постановуЗахідного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 (колегія суддів: Скрипчук О. С. (головуючий), Зварич О. В., Матущак О. І.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо транс-сервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум авто»

про зобов`язання прийняти товар та стягнення заборгованості в сумі 147 635,37 грн,

УСТАНОВИЛА:

1. У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбіо транс-сервіс» (далі - позивач, ТОВ «Укрбіо транс-сервіс») звернулося до господарського суду з позовом, в якому просило зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум авто» (далі - відповідач, ТОВ «Преміум авто») прийняти товар та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 147 635,37 грн.

2. Позовні вимоги з посиланням на ст. 193 Господарського кодексу України та статті 525, 530, 536, 625, 712 Цивільного кодексу України обґрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку з прийняття та повної оплати направленого поштою товару, що зумовило понесення позивачем збитків у вигляді витрат, які він змушений був здійснити для зберігання товару.

3. Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 23.10.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025, у задоволенні позову відмовив.

4. 16.03.2025 відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача 33 000,00 грн судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції, та до якої долучив відповідні докази.

5. Західний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 02.04.2025 заяву ТОВ «Преміум авто» про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з позивача на користь відповідача 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Оцінивши надані відповідачем докази для підтвердження розміру судових витрат з надання професійної правничої допомоги, врахувавши заперечення позивача проти заявленого розміру, фактичні обставини справи та те, що позиція представника відповідача щодо суті спору була сталою протягом розгляду справи, суд апеляційної інстанції виснував, що заявлений розмір витрат завищений, неспівмірний з обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт в суді апеляційної інстанції, не відповідає критеріям реальності, розумності, обґрунтованості та пропорційності з предметом спору, тому має бути зменшений.

6. У поданій у квітні 2025 року Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) касаційній скарзі ТОВ «Укрбіо транс-сервіс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, а також наявність підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просило, зокрема, скасувати додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 повністю та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви відповідача від 16.03.2025.

Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зокрема, додаткової постанови апеляційного суду від 02.04.2025, позивач послався на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - КЦС ВС) у постановах від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 та від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), які за змістом кореспондуються з приписами ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України.

За доводами касаційної скарги в цій частині відповідач у заяві від 16.03.2025 про ухвалення додаткового судового рішення не зазначив поважних причин, чому він до закінчення судових дебатів у справі в апеляційному суді не подав до суду апеляційної інстанції доказів своїх судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, не обґрунтував таких поважних причин і не довів наявність цих поважних причин, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув, в результаті чого замість відмови в задоволенні вказаної заяви відповідача ухвалив додаткову постанову, порушивши таким чином приписи ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України.

7. КГС ВС ухвалою від 05.05.2025 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Укрбіо транс-сервіс» на судові рішення судів попередніх інстанцій по суті спору та на додаткову постанову апеляційного суду, а ухвалою від 17.06.2025 - передав справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин 3, 5 ст. 302 ГПК України.

Ухвала про передачу мотивована насамперед наявністю підстав для відступу від правового висновку КЦС ВС у постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 щодо питання застосування норм ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України, які за змістом збігаються із ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України.

КГС ВС зазначив, що у справі № 344/12148/23, так само як і у справі № 909/399/24, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до закінчення судових дебатів, заявив клопотання про стягнення з позивача витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, та після вирішення справи надав відповідні докази.

У названій справі КЦС ВС також переглядав, зокрема, додаткову постанову апеляційного суду про задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового судового рішення та стягнення з позивача 10 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції і за результатами перегляду постановою від 11.04.2024 додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасував та прийняв нове рішення про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відмова КЦС ВС обґрунтована тим, що з огляду на положення ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України та висновки у постанові від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 про те, що «з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що: у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат» апеляційний суд дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, оскільки зміст цієї заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання стороною доказів, що підтверджують розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції до закінчення судових дебатів у справі.

Водночас в ухвалі про передачу звернуто увагу, що, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, КГС ВС у постанові від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22 зробив такі висновки щодо питання застосування ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України:

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови КГС ВС від 27.01.2022 у справі № 921/221/21 та від 31.05.2022 у справі № 917/304/21);

- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц);

- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Першої судової палати КЦС ВС від 29.06.2022 у справі № 161/5317/18).

У постанові від 06.11.2024 у справі № 916/2737/22 КГС ВС виснував:

«5.62. Оскільки процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, а лише визначає, що вона повинна бути зроблена до закінчення судових дебатів, Суд вважає, що зазначення апелянтом у прохальній частині апеляційної скарги про подання таких доказів не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду з посиланням на ч. 8 ст. 129 ГПК необхідно розцінювати як заявлення такої заяви до закінчення судових дебатів, тобто про виконання відповідачем відповідних вимог процесуального закону.

5.63. Отже, за обставин неподання відповідачем відповідних доказів на підтвердження розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, проте за умови здійснення ним відповідної заяви про їх подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів, суд апеляційної інстанції цілком законно та обґрунтовано вважав за можливе врахувати надані відповідачем докази на підтвердження розміру судових витрат до поданої протягом п`яти днів (з урахуванням вихідних) заяви про ухвалення додаткового рішення суду».

КГС ВС підтримав в ухвалі про передачу такий висновок суду касаційної інстанції у постанові від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22: «Потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду». У зв`язку із цим КГС ВС вказав на потребу у відступі від висновків КЦС ВС у постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України, які є аналогічними положенням ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України.

При цьому вважав, що за обставин неподання відповідачем відповідних доказів на підтвердження розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, проте за умови здійснення ним відповідної заяви про їх подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів, суд апеляційної інстанції цілком законно та обґрунтовано врахував надані відповідачем докази на підтвердження розміру судових витрат до поданої протягом п`яти днів (з урахуванням вихідних) заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

Крім того, вказуючи на наявність різної практики щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України (ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України) касаційними судами цивільної та господарської юрисдикції, колегія суддів в ухвалі про передачу висловилася про наявність виключної правової проблеми, яка полягає у тому, що КЦС ВС у постановах від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 та від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 не розрізняє поняття наслідків несвоєчасного подання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру й відмовляє у відшкодуванні таких витрат з посиланням на відсутність у такій заяві обґрунтування поважних причин неподання до закінчення судових дебатів доказів на підтвердження розміру судових витрат, хоча відповідні заяви про відшкодування витрат подані до закінчення судових дебатів, тоді як КГС ВС виходить з неподібності поняття таких наслідків, що випливає зі змісту постанов від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22, від 12.03.2025 у справі № 910/87/24, від 02.04.2025 у справі № 910/7294/22, від 24.04.2025 у справі № 906/145/24.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для передачі справи на її розгляд з огляду на таке.

8. Відповідно до ч. 3 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

9. Отже, визначальним та пріоритетним для вирішення питання про прийняття справи до провадження Великою Палатою Верховного Суду є визначення подібності правовідносин у відповідних справах.

10. Зі змісту ухвали про передачу вбачається, що КГС ВС вважає за необхідне відступити від правового висновку КЦС ВС у постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України, які є аналогічними положенням ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України, вказуючи на подібність правовідносин зі справою № 909/399/24.

11. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини» та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно.

12. Термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.

13. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

14. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

15. Велика Палата Верховного Суду, оцінивши насамперед за змістовим критерієм справу № 344/12148/23 зі справою № 909/399/24, дійшла таких висновків.

16. Предметом касаційного перегляду у справі № 344/12148/23 була, зокрема, додаткова постанова апеляційного суду про задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового судового рішення та стягнення з позивача 10 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, як і у справі № 909/399/24.

КЦС ВС у постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23 врахував, що постанова апеляційного суду по суті спору ухвалена 29.11.2023 і відповідач звернувся із заявою про стягнення судових витрат на правничу допомогу, до якої додав докази на підтвердження їх розміру, протягом п`яти днів після її ухвалення - 01.12.2023.

Водночас, встановивши, що відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав лише попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, а долучені ним докази (зокрема, договір про надання професійної правничої допомоги, акт приймання-передачі та платіжна інструкція) датовані 02.01.2023, 22.11.2023, 28.11.2023, тобто до ухвалення апеляційним судом постанови по суті спору від 29.11.2023, і зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання відповідачем доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі, КЦС ВС дійшов висновку про скасування додаткової постанови апеляційного суду та відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Такі висновки КЦС ВС зробив з огляду на власну правову позицію у постанові від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК Україниза обставин, коли докази на підтвердження розміру судових витрат з надання професійної правничої допомоги фізично існували на момент закінчення судових дебатів (до ухвалення судового рішення), однак їх було надано протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення без обґрунтування поважних причин неподання до закінчення судових дебатів у справі, відповідно до якої:

- у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, вона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі;

- у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

17. Натомість з матеріалів справи № 909/399/24 вбачається, що у відзиві від 07.01.2025 на апеляційну скаргу відповідач заявив попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, та зазначив про надання відповідних доказів у передбачені процесуальним законом строки.

Протягом п`яти днів після ухвалення апеляційним судом постанови по суті спору від 12.03.2025, а саме 16.03.2025, подав заяву щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до якої долучив докази, що підтверджують заявлений розмір судових витрат (зокрема, акт приймання-передачі наданих послуг, звіт про надання послуг, прибутковий касовий ордер), сформовані 14.03.2025, а отже, після 12.03.2025, що й зумовило відсутність підстав для відмови у задоволенні вказаної заяви відповідача апеляційним судом у зв`язку з необхідністю обґрунтування відповідачем поважних причин неподання відповідних доказів до закінчення судових дебатів у справі.

18. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що обґрунтування КГС ВС необхідності відступу від висновків щодо застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України (ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України), викладених у постанові від 11.04.2024 у справі № 344/12148/23, не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити, сформульовані КЦС ВС за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у справі № 909/399/24.

19. Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що застосовані при вирішенні справи № 344/12148/23 висновки у справі № 285/5547/21 підтримані шляхом покликання об`єднаною палатою КЦС ВС у постанові від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21. Однак КГС ВС в ухвалі про передачу не наводить жодного мотиву і не ставить питання необхідності відступу від правового висновку Верховного Суду вищого пріоритету.

20. До того ж посилання КГС ВС в цій частині на власні постанови від 06.11.2024 у справі № 916/2737/22 та від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22 зроблені без урахування того, що у названих справах сторона до закінчення судових дебатів заявила про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі доказів на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката та протягом такого строку надала суду відповідні докази, які складені вже після ухвалення судового рішення по суті спору, що є відмінним від обставин у цивільній справі № 344/12148/23.

21. Щодо наявності виключної правової проблеми, то відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

22. У п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вказано, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

23. Отже, з наведених норм права вбачається, що справа за ч. 5 ст. 302 ГПК України може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовчої практики.

24. За усталеним підходом Великої Палати Верховного Суду для віднесення справи до категорії спорів, які містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, така справа повинна мати кілька з наведених ознак, проте не одночасно в їх сукупності, зокрема:

- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;

- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми;

- існують якісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме: а) відсутність усталеної судової практики застосування однієї і тієї ж норми права, у тому числі наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; б) невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, у тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права; в) встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому; г) наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо.

25. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і трапляється в невизначеній (значній) кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

26. Виключна правова проблема є такою, що впливає на застосування норм права у подібних та/або у тотожних правовідносинах судами декількох юрисдикцій, у зв`язку із чим її невирішення призведе до різного тлумачення або застосування судами норм права та неоднакового вирішення спорів з однаковими фактичними обставинами та правовим регулюванням.

27. Отже, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, КГС ВС має обґрунтувати її наявність за кількісним та якісним критеріями, зокрема навести інші справи, у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення судами різних юрисдикцій тощо.

28. Посилаючись на наявність виключної правової проблеми, КГС ВС не обґрунтовує насамперед, в чому полягає якісний критерій.

29. Зазначаючи про наявність різної судової практики щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України (ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України) касаційними судами цивільної та господарської юрисдикції, КГС ВС в ухвалі про передачу покликається на власні постанови від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22, від 12.03.2025 у справі № 910/87/24, від 02.04.2025 у справі № 910/7294/22, від 24.04.2025 у справі № 906/145/24.

30. Проаналізувавши обставини у названих справах КГС ВС, Велика Палата Верховного Суду з`ясувала, що:

- у справі № 916/2168/22 подані стороною докази складені та підписані після ухвалення судового рішення по суті спору, а у справі № 910/87/24 сторона подала одним пакетом докази понесених витрат, в тому числі яких не існувало на час ухвалення судового рішення, що, за висновками касаційного суду, зумовлює поважність причин їх неподання до судових дебатів, у зв`язку із чим суд касаційної інстанції у першому випадку констатував про нерелевантність висновків КЦС ВС у справах № 285/5547/21 та № 344/12148/23, а в другому - про відсутність суперечностей позицій;

- у справах № 910/7294/22 та № 906/145/24 висновки стосовно правових наслідків розгляду заяв сторін про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не пов`язані з обставинами фізичної наявності у матеріальному світі відповідних доказів на момент подачі заяви про відшкодування судових витрат до закінчення судових дебатів (до ухвалення судового рішення по суті спору), що, за висновками КЦС ВС у справах № 285/5547/21 та № 344/12148/23, зумовлювало б необхідність наводити стороною поважність причини їх неподання до закінчення судових дебатів у справі.

31. Отже, КГС ВС в ухвалі про передачу не виклав проблемного правозастосування при вирішенні справ саме у подібних правовідносинах, в яких суди різних юрисдикцій чи інстанцій сформували б різну практику щодо питання застосування ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 246 ЦПК України (ч. 8 ст. 129, ч. 1 ст. 221 ГПК України), а передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду була б необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, крім того, не навів аргументів, чому це правове питання не може бути вирішене самим КГС ВС під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.

32. Згідно із ч. 1 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

33. При цьому питання застосування норм матеріального та процесуального права вирішує суд касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень. Отже, з огляду на викладене в цій ухвалі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій справі передане питання, яке може бути вирішене КГС ВС як належним судом.

34. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи № 909/399/24 на її розгляд, тому цюсправу разом з касаційною скаргою ТОВ «Укрбіо транс-сервіс» слід повернути відповідній колегії КГС ВС для розгляду на підставі приписів ч. 6 ст. 303 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 909/399/24 (провадження № 12-37гс25) разом з касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо транс-сервіс» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024, на додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Ємець

Судді О. О. Банасько С. Ю. Мартєв

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова Т. Г. Стрелець

О. А. Губська О. С. Ткачук

В. В. Король В. Ю. Уркевич

О. В. Кривенда Є. А. Усенко

Н. В. Шевцова