ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2025 р. Справа №910/9661/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.

представники учасників справи:

від позивача: Борщик С.В., Малашонок Б.І.

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

від третьої особи-1: Старовойтова Д.А.

від третьої особи-2: Логвинова Т.В.

від третьої особи-3: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 (повний текст складено 05.03.2025)

у справі №910/9661/23 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Віа-Авто"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Секвойя Девелопмент"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 - ОСОБА_3

про розірвання договору та визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд" (далі - ТОВ "ІБК "Дніпробуд") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віа-Авто" (далі - ТОВ "Віа-Авто") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Секвойя Девелопмент" (далі - ТОВ "Секвойя Девелопмент") про розірвання, з дати набрання чинності судовим рішенням, договору про часткову участь у будівництві від 19.07.2012 №02-19/07-12, укладеного між ТОВ "ІБК "Дніпробуд" та ТОВ "Віа-Авто" на умовах, в редакції проекту угоди про розірвання, що додана до позовної заяви із зазначенням тексту угоди у резолютивній частині рішення, а також визнання недійсним договору про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 №18/09-14, укладеного між ТОВ "Віа-Авто" та ТОВ "Секвойя Девелопмент".

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем-1 зобов`язань з проходження експертизи проекту і забезпечення будівництва дозвільною документацією, наслідком чого є визнання такого будівництва самочинним, а відтак неможливість досягнення мети, на яку розраховував позивач при укладенні договору про часткову участь у будівництві від 19.07.2012 №02-19/07-12. Крім того, позивач зазначає про протиправну, без згоди останнього, передачу відповідачем-1 функцій замовника спірного будівництва відповідачу-2, та недодержання відповідачами вимог статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", в частині наявності у відповідача-1 функцій замовника будівництва, у зв`язку з чим договір про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 №18/09-14 має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 відкрито провадження у справі №910/9661/23 та вирішено здійснювати її розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2023 залучено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2024 залучено ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача-1.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з огляду на характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі, а також враховуючи посилання позивача на невиконання ТОВ "Віа-Авто" своїх зобов`язань за спірним договором як на підставу позову, в частині заявлених позовних вимог про розірвання договору №02-19/07-12 саме шляхом укладення угоди про розірвання в наданій позивачем редакції, зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та таким, що не забезпечує реальне поновлення прав позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договору. Крім того, приймаючи до уваги положення статей 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), враховуючи те, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позову, в частині визнання недійсним договору №18/09-14 з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "ІБК "Дніпробуд" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2025 у справі №910/9661/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги ТОВ "ІБК "Дніпробуд" посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Місцевим господарським судом в повному обсязі не враховані фактичні обставини справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не розірвав договір про часткову участь у будівництві від 19.07.2012 №02-19/07-12, у зв`язку з його істотним порушенням, з метою захисту прав та інтересів як позивача, так і інвесторів, в інтересах яких діє позивач. Також, апелянт вказує, що місцевий господарський суд безпідставно не визнав недійсним договір про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 №18/09-14, укладений між відповідачами без згоди позивача.

Крім того, в тексті апеляційної скарги міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 поновлено ТОВ "ІБК "Дніпробуд" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23. Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ІБК "Дніпробуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23. Розгляд апеляційної скарги призначено на 21.05.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9661/23. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 28.04.2025.

21.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9661/23.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 та від 18.06.2025 розгляд апеляційної скарги ТОВ "ІБК "Дніпробуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 відкладався до 18.06.2025 та 09.07.2025 відповідно.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

30.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "ІБК "Дніпробуд" відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 залишити без змін.

Так, у відзиві третя особа-1, зокрема зазначає, що позивач, не довівши належним чином факт порушення своїх прав невиконанням відповідачем-1 договору, не зазначивши, що саме перешкоджає на даний момент здійснювати будівництво, має іншу мету - встановити новий порядок участі інвесторів. Про наведену обставину також свідчить додаток до угоди під назвою "договір приєднання про переведення боргу". Отже, позивач намагається перекласти на суд обов`язки щодо заміни кредиторів, що не відноситься до правовідносин щодо виконання та розірвання договору, про розірвання якого заявлено вимоги.

Також, третя особа-1 вказує, що позивачем не доведено, що відповідач-1 не виконав свої зобов`язання в повному обсязі та не доведено факту завдання шкоди та/або збитків позивачу, її розмір. Крім того, факт розірвання договору не впливає жодним чином на можливість позивача продовжити будівництво. Внаслідок розірвання договору в судовому порядку позивач отримує всі 100% прав на загальну площу, що позбавить інвесторів майнових прав за договорами, укладеними з відповідачем-1.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 09.07.2025 з`явилися представники позивача та третіх осіб-1, 2.

Відповідачі та третя особа-3 своїх представників у судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому чинним законодавством порядку.

Згідно з частинами 3, 6, 8 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Таким чином, відповідачі та третя особа-3 повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом. При цьому, явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/9661/23 розглядається за відсутності їх представників.

Представники позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, з викладених у ній підстав та просили її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представники третіх осіб-1, 2 у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.08.2008 між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ "ІБК "Дніпробуд" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір оренди), згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 24.05.2007 №613/1274, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка), визначену цим договором.

Пунктом 2.1 договору оренди встановлено, що об`єктом оренди, відповідно до цього договору, є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - Стратегічне шосе у Голосіївському районі м. Києва; розмір - 0,9794 га; цільове призначення - для будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом; кадастровий номер - :82:083:0045.

Відповідно до пункту 3.1 договору оренди останній укладено на 5 років.

Розділом 4 вказаного договору оренди сторони узгодили орендну плату та порядок її сплати.

Договір оренди підписаний представниками орендодавця та орендаря, а також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за №3278.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 10.09.2008 за №79-6-00647, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 23.07.2012, згідно з яким зареєстровано за позивачем право оренди земельної ділянки кадастровий номер :82:083:0045 на 5 років до 10.09.2013.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 24.05.2007 №613/1274 за наслідками досягнення згоди по всіх істотних умовах правочину Київською міською радою виконано прийняті на себе зобов`язання по наданню в оренду земельної ділянки, обумовленої Договором оренди, а позивачем, у свою чергу, прийнято вказану земельну ділянки без будь - яких зауважень.

Тобто, уклавши відповідний договір оренди земельної ділянки ТОВ "ІБК "Дніпробуд" набуло право здійснювати свою господарську діяльність на орендованій земельній ділянці згідно з її цільовим призначенням, вказаним в договорі, а саме для будівництва житлових будинків.

В свою чергу, з метою здійснення будівництва на орендованій земельній ділянці ТОВ "ІБК "Дніпробуд" (сторона-1) 19.07.2012 укладено з ТОВ "Віа-Авто" (сторона-2) договір про часткову участь у будівництві №02-19/07-12 (далі - договір №02-19/07-12), відповідно до пункту 2.1 предметом якого є будівництво об`єкту сторонами, на умовах, визначених цим договором. Кожна із сторін виконує свою частку робіт, функцій, обов`язків, необхідних для будівництва об`єкту та отримує у власність частину об`єкту, відповідно до умов цього договору.

Для виконання стороною-2 своєї частки робіт та функцій по будівництву об`єкта, сторона-1 передає стороні-2 функції замовника, а сторона-2 зобов`язується належним чином виконувати зазначені функції та відповідні зобов`язання та забезпечити фінансування будівництва об`єкта за власний рахунок та/або із залученням коштів третіх осіб, відповідно до умов цього договору.

Сторона-1 передає стороні-2 за актом приймання-передачі (додаток №1) будівельний майданчик та всі належні їм функції замовника, за винятком права продажу третім особам (фізичним/юридичним) майнових прав на частини об`єкта, що належить стороні-1, відповідно до пункту 6.2 статті 6 даного договору та права обтяження сторони-1 будь-якими грошовими зобов`язаннями перед третіми особами, а сторона-2 здійснює всі необхідні дії для будівництва об`єкта, продажу прав на частини об`єкта, що належать стороні-2, відповідно до пункту 6.2 статті 6 даного договору третім особам (фізичним/юридичним), оформлення за сторонами та/або третіми особами прав власності на частини об`єкту відповідно до умов цього договору та законодавства, а також право здійснювати всі інші дії, які є необхідними для досягнення мети за даним договором.

У розділах 2-9 договору №02-19/07-12 сторони погодили предмет договору, строки реалізації договору, права та обов`язки сторін, обсяг участі сторін, порядок розрахунків, порядок розподілу частин об`єкту та оформлення майнових прав сторін на частини об`єкту, гарантії сторін, їх відповідальність, форс-мажор, строки, особливі умови, інші умови тощо.

Відповідно до пункту 2.5 договору №02-19/07-12 строки початку та закінчення дії цього договору визначені у наступному порядку: початок дії договору - з дня підписання сторонами цього договору та виконання стороною-1 обов`язку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 договору; закінчення дії договору - після остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Договір №02-19/07-12 підписаний представниками сторони-1 та сторони-2 та засвідчений печатками сторін.

За визначенням, наведеним в пункті 1.1 договору №02-19/07-12, об`єктом є будівництво житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом, що має бути збудований на земельній ділянці, на будівництво якого складається проектно-кошторисна документація і надається дозвіл на виконання будівельних робіт. Параметри об`єму будуть визначені при розробці проектно-кошторисної документації;

замовник - це юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, видає замовлення на виконання робіт (послуг) на будівництво об`єкту, укладає всі необхідні для будівництва об`єкту договори, контролює вартість, терміни, якість виконаних робіт та здійснює їх оплату, а також здійснює інші функції замовника;

функції замовника - це передбачені законодавством права та обов`язки, дії замовника будівництва об`єкту, включаючи, але не обмежуючись цим, права та обов`язки, а також дії щодо отримання необхідних дозволів на будівництво об`єкту, розробка та погодження проектно-кошторисної документації; отримання відповідних вихідних даних, технічних умов, будівництва об`єкту, оформлення права власності на об`єкт чи частини об`єкту, фінансування всіх вище перелічених та інших дій власними коштами та/або із залученням грошових коштів третіх осіб, продаж третім особам (юридичним/фізичним) прав на частина об`єкту майнові права на які належать стороні-2, згідно з Протоколом розподілу площ в об`єкті, сплати пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва та інших відрахувань, обумовлених у договорі оренда земельної ділянки, виконання інших дій, визначених цим договором та законодавством, необхідних для будівництва об`єкту.

Згідно з пунктом 2.2 договору №02-19/07-12 сторони розподіляють між собою майнові права на частини об`єкту у порядку, визначеному статтею 6 цього договору.

Підписанням даного договору сторона-1 передає стороні-2 функції замовника з правами та зобов`язаннями, визначеними даним договором (пункт 2.3 договору №02-19/07-12).

Сторони за цим договором можуть передавати (делегувати) одна одній, за умови отримання письмової згоди іншої сторони, частини своїх інших функцій, прав та обов`язків, які пов`язані з будівництвом об`єкту, що оформлюється окремими угодами з наданням відповідних доручень (пункт 2.4 договору №02-19/07-12).

Відповідно до пункту 12.3 договору №02-19/07-12, після укладення даного договору, сторона-1 не має права укладати з третіми особами будь-які договори (угоди, контракти) щодо земельної ділянки. Сторони не вправі на власний розсуд передавати свої права та обов`язки за цим договором третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони, за виключенням передачі третім особам майнових прав на частини об`єкту, які розподілені між сторонами, згідно з Протоколом розподілу площ в об`єкті.

У пунктах 3.1, 3.2 договору №02-19/07-12 сторони домовилися виконати умови даного договору у наступні строки:

- проектування об`єкту - строк 10 місяців з дня підписання цього договору;

- спорудження - строк 42 календарні місяці з дня підписання цього договору.

Черговість будівництва об`єкту та місце розташування будинків визначені сторонами в додатку №6 до даного договору "Черговість Будівництва та місце розташування будинків", який підписується у день підписання цього договору.

На виконання умов договору №02-19/07-12 сторонами було погоджено та підписано акт приймання-передачі будівельного майданчика від 19.07.2012 (додаток №1 до договору), згідно з яким сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла для виконання підготовчих та будівельних робіт будівельний майданчик для будівництва об`єкту, що знаходиться: Стратегічне шосе у Голосіївському районі міста Києва. На будівельному майданчику знаходяться не належні стороні 1110 гаражів (капітальне будівництво) з яких 12 металевих та нежитлове приміщення орієнтовною площею 15 кв.м.

Вказаний акт приймання-передачі будівельного майданчика від 19.07.2012 підписаний представниками позивача та відповідача-1 без зауважень.

Крім того, за умовами пункту 4.1.1 договору №02-19/07-12 підписанням цього договору сторона-1 зобов`язана передати стороні-2 всі функції замовника в обсязі, необхідному для реалізації цього договору. Факт передачі стороні-2 функцій замовника підтверджується підписанням цього договору. Також сторона-1, у момент підписання цього договору, надає стороні-2 довіреності, форма яких викладена у додатку №2 до цього договору. Вказані довіреності видаються строком до закінчення будівництва об`єкту і не можуть бути достроково відкликані без розірвання цього договору.

Копія виданої позивачем відповідачу-1, відповідно до пункту 4.1.1 договору №02-19/07-12, довіреності від 19.07.2012 (додаток №1 до договору) наявна в матеріалах справи.

Таким чином, з урахуванням положень чинного законодавства та умов договору №02-19/07-12 вбачається, що замовником будівництва та законним користувачем земельної ділянки виступає саме позивач, тоді як відповідач-1 має виконувати частину функцій замовника щодо організації, здійснення та фінансування будівництва та продажу прав на частини об`єкта від імені та в інтересах позивача саме як повірений на підставі довіреності від 19.07.2012, позаяк фактично за змістом договору №02-19/07-12 вбачається, що правочин передбачає виконання відповідачем-1 функцій замовника від імені та в інтересах позивача, у зв`язку з покладенням на відповідача-1 окремих функції замовника та/або залучення його до виконання окремих робіт.

В подальшому, з метою реалізації делегованих, згідно з договором №02-19/07-12, функцій замовника будівництва ТОВ "Віа-Авто" (сторона-1) залучено до участі у будівництві відповідача-2 - ТОВ "Секвойя Девелопмент" (сторона-2), шляхом укладення з останнім договору про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 №18/09-14 (далі - договір №18/09-14), предметом якого є спільна часткова участь сторін на умовах, визначених цим договором.

Для виконання цього договору сторона-1 надає стороні-2 довіреність на виконання відповідних функцій замовника (додаток №1) в обсязі, встановленому цим договором. Цей договір не є заміною сторони-1 в зобов`язаннях за укладеними з користувачами земельної ділянки та набувачами частин об`єкту, а є способом виконання нею своїх зобов`язань перед третіми особами (пункти 2.2, 2.3 договору №18/09-14).

Підписанням цього договору сторона-1 передає стороні-2 функції замовника з правами та зобов`язаннями, визначеними цим договором. Для виконання частини функцій замовника будівництва об`єкту за договором з користувачем земельної ділянки сторона-1 залучає сторону-2 (пункти 2.4, 2.5 договору №18/09-14).

За умовами пункту 3.1 договору №18/09-14 сторона-1 передає стороні-2 право на виконання функцій замовника, а сторона-2 приймає та зобов`язується належним чином виконувати зазначені функції та відповідні зобов`язання на умовах визначених цим договором. Стороні-2 виключно надаються наступні функції замовника: залучення грошових коштів третіх осіб, продаж третім особам (юридичним/фізичним) прав на частини об`єкту та фінансування будівництва частин об`єкту, майнові права на які належать стороні-2, згідно з Протоколом розподілу площ в об`єкті.

Відповідно до пункту 3.1 договору №18/09-14, для виконання цього договору, сторона-1 надає стороні-2 довіреність на виконання відповідних функцій замовника.

Копія виданої відповідачем-1, відповідно до пункту 3.1 договору №18/09-14, довіреності від 17.09.2014 відповідачу-2 (додаток №1 до договору №18/09-14) наявна в матеріалах справи.

Сторони домовились розподілити між собою майнові права в об`єкті будівництва, згідно з розділом 6 цього договору, розмір яких вказується в Протоколі розподілу площ, який є додатком №2 цього договору. З моменту підписання Протоколу розподілу площ сторони розпоряджаються належними їм майновими правами в об`єкті будівництва за власним розсудом та у спосіб, не заборонений законодавством, з урахуванням положень цього договору (пункти 3.3, 3.4 договору №18/09-14).

Згідно з пунктом 3.5 договору №18/09-14 сторона-1 не може без попередньої згоди сторони-2 передавати (не обмежуючись - делегувати, доручати, відчужувати) третім особам функції замовника будівництва, які передані стороні-2 за цим договором, вчиняти будь-які інші дії, результатом яких може бути порушення прав та інтересів сторони-2.

Відповідно до пункту 3.6 договору №18/09-14 сторони домовилися виконати умови даного договору у наступні строки:

- початок будівництва об`єкту - строк 12 місяців з дня підписання цього договору;

- будівництво об`єкту в строк 36 місяців з моменту отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Порядок виконання будівництва об`єкту сторона-1 визначає самостійно (пункт 3.7 договору №18/09-14).

За умовами пункту 11.1 договору №18/09-14 строки початку та закінчення дії цього договору визначені у наступному порядку: початок дії договору - з дня підписання сторонами цього договору та виконання стороною-1 обов`язку, передбаченого підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 договору; закінчення дії договору - після остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Договір №18/09-14 підписаний представниками сторони-1 та сторони-2 та засвідчений печатками сторін.

Таким чином, умовами вищенаведеного договору відповідачу-2 передано частину функцій замовника вказаного будівництва щодо фінансування останнього, які отримані відповідачем-1 від позивача на підставі договору №02-19/07-12. Отже, за договором №18/09-14 ТОВ "Секвойя Девелопмент" уповноважене виконувати окремі функції замовника від імені та в інтересах замовника будівництва, які не пов`язані безпосередньо з реалізацією будівництва об`єкту, обсяг яких визначений в межах частини функцій, переданих відповідачу-1 позивачем за договором №02-19/07-12 та полягає виключно в залученні грошових коштів третіх осіб, продажу третім особам прав на частини об`єкту та фінансування частини об`єкта, права на які належать стороні-2, згідно з протоколом розподілу площ в об`єкті.

Поряд із цим, здійснюючи функції замовника будівництва ТОВ "Віа-Авто" почало залучати у будівництво кошти фізичних осіб за наслідками укладення договорів купівлі-продажу майнових прав. Зокрема, в матеріалах справи наявні договори купівлі-продажу майнових прав, укладені з ОСОБА_4 (від 06.04.2013 №МЗК/02/175/06.04-13/381, від 01.04.2013 №МЗК/02/184/01.04-13/376) ОСОБА_1 (від 02.04.2013 №МЗК№01/11/02.04-13/33/5, від 12.04.2013 №МЗК№01/168/02.04-13/37/1, від 11.06.2013 №МЗК03/73/11.06-13/442, від 10.06.2013 №МЗК03/73/10.06-13/439), за умовами яких продавець (ТОВ "Віа-Авто") продає, а покупець (фізична особа) купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та відповідно до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

За визначенням договорів купівлі-продажу майнових прав об`єкт капітального будівництва - це житловий будинок з нежилими приміщеннями на вул. Стратегічне шосе, будинок 53, м. Києва, кадастровий номер, земельної ділянки :82:083:0045, право на спорудження якого виникло у продавця на підставі договору №02-19/07-12, укладеного з ТОВ "ІБК "Дніпробуд" та декларації про початок виконання будівельних робіт №КВ 26 від 04.04.2013 та договору оренди земельної ділянки від 10.09.2008 №79-6-00647; об`єкт нерухомості - це складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири та/або нежитлового приміщення (паркомісце), спорудження яких здійснює продавець. Характеристики об`єкта нерухомості та інформація яка його ідентифікує, надана в пункті 2.2 договору; майнові права - це всі права на об`єкт нерухомості, які належать ТОВ "Віа-Авто". Майнові права, відчужуються покупцю, який у зв`язку з цим набуває у майбутньому право власності на об`єкт нерухомості.

При цьому, згідно з пунктом 4.3 вказаних договорів купівлі-продажу майнових прав покупець, після підписання договору, зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок продавця 100% вартість майнових прав, зазначених в пункті 4.2 договору на об`єкт нерухомості.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання покупцями умов договорів купівлі-продажу майнових прав, в частині сплати відповідачу-1 грошових коштів, що складають 100% вартості майнових прав за договорами та прийняття таких коштів продавцем.

Також в матеріалах справи наявні попередні договори купівлі-продажу майнових прав, укладені ТОВ "Віа-Авто" з фізичними особами, згідно з якими сторони зобов`язалися в строки, встановлені попереднім договором, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартир, та відповідно до яких відповідач-1 (продавець) зобов`язався передати квартири, характеристики яких зазначені в договорах, а сторона-2 (покупець) - прийняти цей об`єкт та належним чином оплати його вартість.

Натомість, з 2015 року будівництво припинене, а об`єкт постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 у справі №826/13236/15 визнано самочинним будівництвом. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2015 у справі №757/8872/15-к, у зв`язку з проведенням досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000501, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 05.11.2014 за фактом самовільного заняття земельних ділянок та самовільного будівництва на особливо цінних землях, землях в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно захисних зонах та зонах особливого режиму використання земель, а також легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом за попередньою змовою групою осіб, а отже за ознаками правопорушень, передбачених частиною 4 статті 197-1, частиною 2 статті 209 Кримінального кодексу України, за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, накладений арешт на земельну ділянку площею 0,98 га по вул. Стратегічне шосе, 53 в Голосіївському районі м. Києва з забороною розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Оскільки зобов`язання перед інвесторами, кошти яких залучені у будівництво, забудовником не виконані, інвестори об`єднались у Громадську організацію "Об`єднання інвесторів "ЖК "Мозаїка", яка на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "ІБК "Дніпробуд" та пов`язаних з нею корпоративних прав від 19.01.2017 придбала у Товариства з обмеженою відповідальністю "РСБ Компані" частку у статутному капіталі ТОВ "ІБК "Дніпробуд" у розмір 31 000,00 грн, що становить 100% статутного капіталу, включаючи корпоративні права, тобто стало єдиним засновником ТОВ "ІБК "Дніпробуд". Вказані обставини підтверджуються також протоколом №01/2017 загальних зборів членів Громадської організації "Об`єднання інвесторів "ЖК Мозаїка" від 17.01.2017, а також статутом вказаної громадської організації та даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В подальшому, за клопотанням вказаної громадської організації, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2019 у справі №757/43042/18-к з земельної ділянки знято арешт і дозволено отримання вихідних умов на будівництво, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отримання її в користування з метою завершення будівництва, проектування і отримання дозвільної документації на завершення будівництва, фактичне завершення будівництва та введення в експлуатацію комплексу багатоквартирних будинків по вул. Стратегічне шосе, 53, в м. Києві.

Крім того, на підставі договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 03.06.2019, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "ІБК "Дніпробуд", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрованим за №411, поновлено на 5 років договір оренди земельної ділянки від 27.08.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. та зареєстрований в реєстрі за №3278, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 10.09.2008 за №79-6-00647.

Відповідне речове право оренди ТОВ "ІБК "Дніпробуд" земельної ділянки, кадастровий номер :82:083:0045 зареєстроване 03.06.2019 в Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що відповідачем-1 не виконані зобов`язання за договором №02-19/07-12, в частині проходження експертизи проекту та забезпечення будівництва дозвільною документацією, об`єкт добудовано та введено в експлуатацію не було, натомість було визнано самочинним будівництвом, що унеможливило досягнення мети, на яку розраховував позивач укладаючи цей договір. Також, апелянт вказує, що передача відповідаче-1 отриманих від позивача функцій замовника будівництва на користь відповідача-2 без згоди позивача є порушенням цієї умови, а відтак, є підставою для визнання недійсним договору №18/09-14.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб-1, 2, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендною землі регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатом аукціону.

Статтею 792 ЦК кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За статтею 93 ЗК України право оренди земельної ділянки визначено як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною 2 статті 93 ЗК України земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземця та особам без громадянства, іноземних юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди землі, зареєстрованого відповідно до закону.

Пунктом 12 перехідних положень ЗК України встановлено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Як зазначалось вище, 27.08.2008 між Київською міською радою та ТОВ "ІБК "Дніпробуд" укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 24.05.2007 №613/1274, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим Договором.

Крім того, 19.07.2012, з метою здійснення будівництва на орендованій земельній ділянці, ТОВ "ІБК "Дніпробуд" укладено з ТОВ "Віа-Авто" договір №02-19/07-12, предметом якого є будівництво об`єкту сторонами, на умовах, визначених цим договором.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, укладений вище правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про спільну діяльність, який підпадає під правове регулювання норм параграфу 1 глави 77 ЦК України.

Статтею 1130 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Згідно зі статтею 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність, на основі договору, є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

При цьому виконання договору пов`язане, в тому числі, з будівництвом об`єкта - всього комплексу робіт, який включає в себе проектування об`єкту та спорудження об`єкту (пункт 1.1.10 договору №02-19/07-12).

Відповідно до норм статті 318 ГК України, статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчення будівельної роботи та оплати їх.

За приписами статті 317 ГК України будівництво об`єктів виробничого та іншого призначення, підготовка будівельних ділянок, роботи з обладнання будівель, роботи з завершення будівництва, прикладні та експериментальні дослідження і розробки тощо, які виконуються суб`єктами господарювання для інших суб`єктів або на їх замовлення, здійснюються на умовах підряду. Для здійснення робіт, зазначених у частині першій цієї статті, можуть укладатися договори підряду: на капітальне будівництво (в тому числі субпідряду); на виконання проектних і досліджувальних робіт; на виконання геологічних, геодезичних та інших робіт, необхідних для капітального будівництва; інші договори. Загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень ЦК України про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 2 статті 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною 4 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, яка діяла станом на дату укладення договору) проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Замовник - це фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

За частиною 3 статті 413 ЦК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для забудови не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди, що розміщені на такій земельній ділянці), внесено до статутного фонду, передано у заставу.

За змістом частин 1, 2 статті 8-1 Закону України "Про оренду землі" право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім передбачених частиною другою цієї статті випадків. Право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності, наданої для будівництва житлового будинку, може бути відчужене орендарем за згодою орендодавця у разі, якщо таке будівництво розпочате, на строк та на умовах, визначених первинним договором оренди, або якщо таке відчуження передбачено первинним договором оренди.

З аналізу названих норм випливає, що право на забудову земельної ділянки та функції замовника будівництва нерозривно пов`язані з правом власності особи на земельну ділянку або правом користування земельною ділянкою, наданою для будівництва; функції замовника будівництва можуть перейти до іншої особи у разі набуття такою особою статусу замовника будівництва, а для цього необхідно отримати належним чином оформлене право на використання під будівництво земельної ділянки, або право на забудову чужої земельної ділянки (суперфіцій); делегування функцій замовника будівництва без набуття права користування земельною ділянкою можливе лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №921/1204/15-г/6, законодавством не встановлено виключного переліку форм організації такого будівництва, його фінансування тощо. Зазначені питання можуть бути вирішені особою, що отримала земельну ділянку в оренду, в тому числі шляхом укладення різних за своєю юридичною природою видів договорів з різними суб`єктами, які не тягнуть за собою передачу прав на земельну ділянку (договір доручення, договір про спільну діяльність, інвестиційний договір тощо).

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з урахуванням наведених вище положень законодавства та умов договору №02-19/07-12 вбачається, що замовником будівництва та законним користувачем земельної ділянки виступає саме позивач, тоді як відповідач-1 має виконувати частину функцій замовника щодо організації, здійснення та фінансування будівництва та продажу прав на частини об`єкта від імені та в інтересах позивача саме як повірений на підставі довіреності від 19.07.2012, позаяк фактично за змістом договору №02-19/07-12 вбачається, що правочин передбачає виконання відповідачем-1 функцій замовника від імені та в інтересах позивача, у зв`язку з покладенням на відповідача-1 окремих функції замовника та/або залучення його до виконання окремих робіт.

В подальшому, з метою реалізації делегованих, згідно з договором №02-19/07-12, функцій замовника будівництва ТОВ "Віа-Авто" залучено до участі у будівництві - ТОВ "Секвойя Девелопмент", шляхом укладення з останнім договору №18/09-14, предметом якого є спільна часткова участь сторін на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу статей 525, 526 ЦК та статті 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як стверджує позивач, допущені відповідачем-1 порушення умов договору №02-19/07-12 є істотними та взагалі унеможливлюють як здійснення останнім функцій замовника будівництва, так і фактичне будівництво та введення об`єкту будівництва в експлуатацію.

Позивач наголошує, що обставини таких порушень встановлені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 у справі №826/13236/15 (провадження №К/9901/14276/18) за позовом ТОВ "Віа-Авто" до Державної архітектурно-будівельної інспекції про визнання протиправними дій та скасування рішення, якою відмовлено у задоволенні позову, та яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2015 та постановою Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №826/13236/15.

Згідно з частиною 5 статті 26 "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI) проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до статті 37 Закону №3038-VI право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається. Форма дозволу на виконання будівельних робіт, форма заяви, що подається для його отримання, перелік документів, що додаються до заяви, форма відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, порядок видачі та анулювання дозволу на виконання будівельних робіт визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Так, судами в адміністративній справі №826/13236/15 встановлено, що Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) замовнику будівництва - ТОВ "ІБК "Дніпробуд" та інвестору-забудовнику - ТОВ "Віа-Авто", якому згідно з договором від 19.07.2012 №02-19/07-12 ТОВ "ІБК "Дніпробуд" делеговано функції замовника будівництва в повному обсязі, видано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки на Стратегічному шосе у Голосіївському районі м. Києва від 01.03.2013 №2512/0/12/009-13.

Державною архітектурно-будівельною інспекцією 04.04.2013, відповідно до Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, зареєстровано декларацію ТОВ "ІБК "Дніпробуд" про початок виконання будівельних робіт з будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на Стратегічному шосе у Голосіївському районі м. Києва від 04.04.2013 №KB 26.

Проте, наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції від 27.01.2014 №4/1 "д" "Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт", скасована реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт "Будівництво житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на Стратегічному шосе у Голосіївському районі м. Києва" від 04.04.2013 №КВ26.

Водночас, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2014 у справі №826/3360/14, яка набрала законної сили, відмовлено в задоволенні позову ТОВ "ІБК "Дніпробуд" про скасування наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції від 27.01.2014 №4/1 "д" "Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт". Вказаним судовим рішенням встановлено, зокрема, що проектна документація розроблена без проходження обов`язкової експертизи, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 №560, у зв`язку з чим будівництво є самочинним.

В подальшому, Державною архітектурно-будівельною інспекцією, відповідно до Порядку №466, зареєстровано подану замовником ТОВ "Віа-Авто" декларацію про початок виконання будівельних робіт "Будівництво житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на Стратегічному шосе у Голосіївському районі м. Києва" від 18.07.2014 №КВ 03.

За результатами розгляду подання прокуратури міста Києва про усунення порушень вимог містобудівного законодавства від 15.08.2014 №07/1/5-230вих-14, Державною архітектурно-будівельною інспекцією видано наказ №48 "д" від 20.07.2014, яким скасовано реєстрацію декларації від 18.07.2014 №КВ 03.

Як зазначено у справі №826/13236/15, Державною архітектурно-будівельною інспекцією проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил позивачем під час виконання будівельних робіт на об`єкті "Будівництво житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на Стратегічному шосе у Голосіївському районі м. Києва". За результатами перевірки встановлено, що на Стратегічному шосе, 53 у Голосіївському районі м. Києва, на замовлення ТОВ "Віа-Авто", виконуються будівельні роботи з будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом, без документів, що надають право на виконання будівельних робіт, що є порушенням вимог статті 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Крім того, перевіркою встановлено, що частина першого поверху будинку, який знаходиться в стадії будівництва, експлуатується під "Офіс продажу" та "Відділ по роботі з інвесторами ЖК "Мозаїка", без прийняття його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, що є порушенням частини 8 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Також представником замовника будівництва ТОВ "Віа-Авто" не надано підтверджуючих документів щодо здійснення на зазначеному об`єкті технічного та авторського нагляду, що є порушенням порядку здійснення технічного та авторського нагляду під час будівництва об`єкта архітектури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 №903, та не надано підтверджуючих документів та інформації щодо проходження обов`язкової експертизи проекту "Будівництво житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом на Стратегічному шосе у Голосіївському районі м. Києва", що є порушенням вимог частини 4 статті 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

За вчинені правопорушення у сфері містобудівної діяльності 16.06.2015 Департамент виніс постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівельної діяльності №34/15/10/26-29/1606/02/3 та постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівельної діяльності №36/15/10/26-31/1606/02/3 відносно ТОВ "Віа-Авто".

Отже, як зазначено судом у справі №826/13236/15, оскільки роботи з будівництва багатоповерхової житлової забудови ЖК "Мозаїка" в Голосіївському районі м. Києва, що має V категорію складності, здійснювалось ТОВ "Віа-Авто" без отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Таке будівництво має ознаки самочинного, відтак судами встановлено наявність допущених порушень та відсутність підстав для скасування постанов від 16.06.2015 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

При цьому, судами у справі №826/13236/15 зазначено, що відповідач - Державна архітектурно-будівельна інспекція як суб`єкт владних повноважень повністю довела правомірність вчинення нею дій щодо проведення позапланової перевірки та за її результатами прийнято обґрунтоване рішення, в той час як твердження ТОВ "Віа-Авто" не спростовують встановленого факту вчиненого правопорушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а саме здійснення будівельних робіт без належних на те дозвільних документів органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Таким чином, в даній позовній заяві ТОВ "ІБК "Дніпробуд" зазначило, що невиконання відповідачем-1 своїх зобов`язань за договором призвело до визнання об`єкту будівництва самочинним, у зв`язку з відсутністю дозвільної документації, та унеможливило досягнення мети договору №02-19/07-12, передбаченої пунктом 3.1, а саме щодо завершення будівництва об`єкту та здачі його в експлуатацію впродовж 52 місяців після укладання цього договору, тобто до 19.11.2016.

Відтак, за твердженням позивача, неналежне виконання відповідачем умов договору №02-19/07-12, в частині проходження експертизи проекту та забезпечення будівництва дозвільною документацією, наслідком чого стало визнання об`єкту будівництва самочинним, є істотним порушенням умов договору, що є підставою для його розірвання.

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, положення статті 651 ЦК України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того на, що особа розраховувала при укладенні договору.

Виходячи зі змісту вищенаведених правових норм підставою для розірвання договору може бути належним чином доведене невиконання відповідачем-1 його зобов`язань, передбачених законом або договором.

При цьому, як слушно зазначив місцевий господарський суд, заявляючи вимоги про розірвання договору позивач повинен довести обставини, які передбачені статтею 651 ЦК України та необхідні для розірвання правочину судом на вимогу однієї з його сторін.

Згідно зі статтею 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено судом першої інстанції та зазначено позивачем, у зв`язку з невиконанням відповідачем-1 зобов`язань за договором №02-19/07-12 та з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до ТОВ "Віа-Авто" з пропозицією про розірвання договору від 23.03.2023, якою пропонував відповідачу-1 погодити розірвання договору шляхом укладення угоди, проект якої було додано до вказаної пропозиції.

Факт надсилання пропозиції на адресу ТОВ "Віа-Авто" підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 30.03.2023, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №993 та відповідного поштового конверту з довідкою форми 20, згідно з яким поштове відправлення повернуто не врученим адресату.

Вказана пропозиція залишена ТОВ "Віа-Авто" без відповіді та задоволення.

Крім того, посилаючись на порушення відповідачем-1 умов пункту 12.3 договору №02-19/07-12, в частині протиправної, без згоди позивача, передачі відповідачем-1 функцій замовника спірного будівництва ТОВ "Секвойя Девелопмент" та недодержання відповідачами вимог статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", в частині наявності у відповідача-1 функцій замовника будівництва, позаяк договір оренди земельної ділянки закінчився 10.09.2013, позивач зазначає про звернення з похідними вимогами про визнання недійсним договору №18/09-14, укладеного між відповідачами.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, істотне порушення умов договору №02-19/07-12 з боку відповідача-1, в частині проходження експертизи проекту та забезпечення будівництва дозвільною документацією, що призвело до визнання об`єкта будівництва самочинним в судовому порядку та унеможливило досягнення мети, на яку розраховував позивач при укладенні договору, є підставою для розірвання спірного договору №02-19/07-12 в судовому порядку, на підставі частини 2 статті 651 ЦК України, шляхом укладення угоди про розірвання договору в редакції, яка додана позивачем до позовної заяви, а також визнання недійсним укладеного між відповідачами договору №18/09-14, з посиланням на протиправну, без згоди позивача передачу відповідачем-1 функцій замовника спірного будівництва відповідачу-2, та недодержання відповідачами вимог статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", в частині наявності у відповідача-1 функцій замовника будівництва.

За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 124, пунктів 2-4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 20 ГК України встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним договору №02-19/07-12 та/або його окремих положень сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін також відсутні.

За приписами статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 ЦК України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як зазначалось вище, сторонами погоджено строк дії договору №02-19/07-12 в пункті 11.1 до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Згідно зі статтею 188 ГК України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів. По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №910/2693/18.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.12.2021 у справі №905/2196/20, у разі, коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови в межах, встановлених нормами законодавства чи умовами договору. Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору і слід досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору в односторонньому порядку на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених в обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене судам необхідно в кожному конкретному випадку, виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Дана норма узгоджується з приписами частини 2 статті 651 ЦК України, згідно з якою договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Так, відповідно до пункту 11.2 договору №02-19/07-12, останній може бути достроково припинено (розірвано) тільки за згодою сторін або за рішенням суду.

За умовами пункту 11.4 договору №02-19/07-12, у разі виникнення обставин, що спричинені діями та/або бездіяльністю сторони-1, зокрема, невиконання нею обов`язку, викладеного у підпункті 4.1.3 пункту 4.1 статті 4 договору, та/або органів влади, якщо такі дії та/або бездіяльність унеможливлюють виконання стороною-2 обов`язків за договором, строки викладені у статті 3 договору, автоматично продовжуються на строк дії таких обставин без внесення будь-яких змін до договору.

Протягом 10-ти робочих днів, з моменту настання зазначених в абзаці 1 цього пункту обставин, сторона-2 повинна надати стороні-1 документальне підтвердження їх виникнення, в іншому випадку положення абзацу 1 цього пункту не застосовуються.

У випадку, якщо на протязі 3 (трьох) місяців з дати надання довіреності стороні-2, відповідно до умов цього договору, відбудеться настання обставин, що не залежать від сторони-2 та/або які виникли через неподання стороною-1 інформації та/або відомостей, що є необхідними для реалізації цього договору, або призвело до унеможливлення початку виконання робіт або продовження розпочатого будівництва, сторона-2 має право розірвати цей договір, а сторона-1 погоджується з таким розірванням договору, підписанням цього договору.

Розірвання здійснюється шляхом направлення письмового повідомлення стороною-2 стороні-1. Договір вважається розірваним на 30 календарний день з дня відправлення стороною-2 відповідного письмового повідомлення стороні-1. У випадку розірвання договору за ініціативою сторони-2 остання не здійснює будь-яких компенсацій стороні-1.

Таким чином, положення спірного договору №02-19/07-12 містять умови про можливість його дострокового розірвання як за згодою сторін, а у разі недосягнення сторонами такої згоди - за рішенням суду, так і внаслідок одностороннього розірвання договору стороною-2, у разі невиконання стороною-1 (позивачем) своїх зобов`язань або настання обставин, що не залежать від сторони-2.

Отже, оскільки умовами спірного договору №02-19/07-12 не передбачено позасудове розірвання договору з ініціативи сторони-1 - ТОВ "ІБК "Дніпробуд", за загальним правилом необхідною умовою одностороннього розірвання даного договору за наслідками звернення учасника договору до суду та ухвалення відповідного рішення, є встановлення факту невиконання учасником своїх зобов`язань за спірним договором, тобто істотного порушення умов договору.

Відповідно до з частини 2 статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

За приписами частини 3 статті 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Тобто, одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого договору, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 та статті 509 ЦК України.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Таким чином, розірвання договору можна визначити як дію, направлену на припинення частково або повністю невиконаного договору і тим самим припинення виниклих на підставі договору зобов`язань на майбутнє. Сутність розірвання договору виражається відмовою від виконання його умов та від прийняття виконаних умов за цим договором, позаяк розірвання договору спричиняє повне припинення невиконаних зобов`язань сторін такого договору.

З урахуванням вищенаведеного та за умови надання позивачем на підтвердження вчинення подальших дій щодо реалізації будівництва тільки виготовлення Технічного паспорту від 07.07.2023 на об`єкти незавершеного будівництва щодо якого набуто право на виконання будівельних робіт, за результатами технічної інвентаризації, за відсутності будь-якої іншої технічної документації, суд першої інстанції звернув увагу на наявні в матеріалах справи докази фактичного стану будівництва об`єкта за адресою: м. Київ, вул. Стратегічне шосе, 53, зокрема, надані представником третьої особи-1 фото останнього, на яких відображено, що об`єкт є частково побудованим, значна ступінь його готовності свідчить про можливість визначення загальних параметрів будинку, поверховості, площі та меж окремих квартир і приміщень тощо, у зв`язку з чим зазначив про можливі негативні наслідки розірвання договору №02-19/07-12 саме для інвесторів - фізичних осіб, а також ненадання позивачем суду доказів продовжувати будівництво об`єкта та введення його в експлуатацію іншою особою, яка буде виконувати безпосередні функції забудовника будинку.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, за змістом доданого до позовної заяви проекту угоди про розірвання договору №02-19/07-12, остання окрім положень про розірвання договору №02-19/07-12, містить умови про передачу відповідачем-1 позивачу зобов`язань останнього перед власниками майнових прав на об`єкти нерухомості, що належать фізичним та юридичним особам, кошти яких були залучені у будівництво (пункт 2).

Відповідно до пунктів 6, 7 проекту угоди про розірвання виконання позивачем обов`язку відповідача-1 перед особами, кошти яких раніше були залучені у будівництво, відбувається шляхом заміни боржника (переведення боргу) на замовника-інвестора, відповідно до умов договору приєднання (додаток №1 до угоди). Загальний розмір кредиторських вимог осіб, кошти яких були залучені у будівництво, і виконання яких може бути покладений на позивача згідно з пунктом 6 цієї угоди дорівнює 209 973 404,00 грн.

Підписанням цієї угоди відповідач-1 надає згоду на укладання позивачем договорів про переведення боргу з власниками майнових прав на об`єкти нерухомості. Особи, кошти яких залучені у будівництво об`єктів житла відповідачем-1, і які погодились взяти участь у завершенні будівництва та приєднались до договору приєднання про заміну боржника, відповідно до пункту 6 цього договору, фактом приєднання надають свою згоду на заміну боржника в зобов`язанні позивачем і передачу їй прав та обов`язків, які мала сторона-2 (відповідач-1) перед ними (пункти 8, 9 проекту угоди про розірвання).

Згідно з пунктом 10 проекту угоди про розірвання на позивача покладається виконання обов`язку:

- 10.1 - Здійснення функцій замовника завершення будівництва;

- 10.2 - Фінансування завершення будівництва;

- 10.3 - Організація завершення будівництва;

- 10.4 - Завершення будівництва самостійно або шляхом передачі всіх або частини функцій замовника на договірній підставі;

- 10.5 - Введення об`єкту будівництва в експлуатацію;

- 10.6 - Передача власникам майнових прав закінчених будівництвом об`єктів нерухомості у введеному в експлуатацію об`єкті будівництва.

Крім цього, до проекту угоди про розірвання позивачем додано проект договору приєднання про переведення боргу, які, на переконання позивача, мають бути укладені між позивачем як замовником - інвестором, з урахуванням пункту 6 угоди про розірвання договору №02-19/07-12 та наслідками заміни сторони в зобов`язанні боржника (переведення боргу) з ТОВ "Віа-Авто" на позивача.

Тобто, фактично запропонований позивачем проект угоди є по суті угодою про переведення боргу (в певній її частині), зокрема, в обсязі кредиторської заборгованості в сумі у 209 973 404,00 грн та за участі осіб інвесторів-кредиторів, перелік яких не є визначеним умовами угоди.

Також проект угоди про розірвання містить положення про передачу позивачу низки повноважень задля подальшого виконання спірного договору №02-19/07-12 з метою добудови незавершеного об`єкта будівництва, а також передачу права власності на побудовані активи (об`єкт будівництва).

Згідно з пунктами 14, 15 проекту угоди про розірвання, відповідно до пункту 13 цієї угоди, фактом укладання цієї угоди відповідач-1 передає, а позивач приймає незавершені капітальні інвестиції в об`єкти житла. Незавершені капітальні інвестиції передаються з усіма складовими, які не можуть бути відділені від майна без ушкодження або істотного його знецінення, відповідно до акта обстеження будівельного майданчика, в тому числі матеріали, вироби, конструкції, обладнання що завезені на майданчик, але не використані в будівництві, а також устаткування, що не здане до монтажу або монтажу не потребує.

Відповідно до пункту 17 проекту угоди зазначена угода є підставою набуття права власності позивача на незавершені капітальні інвестиції. У разі, якщо діючим законодавством встановлена вимога, згідно з якою особа набуває право власності на нерухоме майно та має змогу повноцінно його здійснювати, зокрема, у спосіб розпорядження своєю власністю, після державної реєстрації права власності на майно, позивач набуває право вчинити низку юридично значимих дій, необхідних для реєстрації такого права.

Як зазначив місцевий господарський суд, запропонований позивачем проект угоди про розірвання, окрім прямого визначення припинення договору №02-19/07-12 шляхом розірвання (пункт 1), передбачає також зміну умов спірного договору і його продовження на інших умовах, оскільки позивач наділяється правом: передачі позивачеві прав замовника шляхом укладення угод про переведення боргу відповідно до договору про приєднання (пункти 6, 8); повноважень на отримання дозвільних документів, користування електроенергією, газом, водою тощо щодо добудови об`єкта будівництва (пункт 11.1); повноважень на укладення угод із підрядниками, субпідрядниками, проектними організаціями, службами, постачальниками будівельних матеріалів тощо щодо добудови об`єкта будівництва (пункт 11.2); повноважень на організацію та управління будівництвом об`єкта будівництва (пункт 11.3); повноважень на фінансування придбання матеріалів та обладнання, необхідних для добудови об`єкта будівництва (пункт 11.4); повноважень на залучення будь-яких не заборонених джерел фінансування задля добудови об`єкта будівництва (пункт 11.5); повноважень на здійснення розрахунків за виконання будівельно-монтажних (будівельних) та спеціальних робіт, придбання матеріалів та обладнання для добудови об`єкта будівництва (пункт 11.6); повноважень на здійснення авторського та технічного нагляду за будівництвом об`єкта будівництва (пункт 11.7); повноважень на здійснення контролю вартості та обліку робіт через підписання актів приймання виконаних робіт КБ-2В та довідок про вартість виконаних робіт КБ-3 (пункт 11.8); повноважень на підготовку виконавчої та іншої документації для приймання об`єкту будівництва в експлуатацію (пункт 11.9); повноважень на забезпечення введення об`єкту будівництва в експлуатацію та отримання відповідних документів (пункт 11.10); повноважень позивача на відчуження або розпорядження в будь-який інший спосіб об`єктом будівництва чи його частинами (пункт 11.11), тобто проектом угоди передбачена передача від відповідача-1 позивачеві функцій замовника, попередньо переданих за умовами укладеного договору №02-19/07-12.

Таким чином, з урахуванням змісту наданого проекту угоди, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що останній є одночасно угодою про зміну умов договору №02-19/07-12 та продовжує дію спірного договору, а не припиняє його, а також регулює право власності на об`єкт будівництва і його перехід від відповідача-1 до позивача, містить ознаки правочину по переведенню боргу (кредиторської заборгованості в сумі 209 973 404,00 грн) без попередньої/одночасної згоди всіх/частини кредиторів-інвесторів на таке переведення та стосується прав та обов`язків третіх осіб - інвесторів будівництва, залучених відповідачем-1.

При цьому, судом першої інстанції враховано той факт, що в поданій суду заяві про усунення недоліків позовної заяви позивач самостійно зазначає, що саме по собі рішення суду про розірвання договору не призведе до поновлення прав позивача, оскільки залишає нерегульованими наслідки такого розірвання, в тому числі немайнові питання.

Надаючи оцінку наданому позивачем проекту Угоди про розірвання, суд першої інстанції наголосив на неможливості одночасного включення до змісту правочину положень про розірвання договору та про зміну умов останнього, які передбачають його подальшу дію (викладення договору в іншій редакції), зважаючи на визначення приписами статті 651 та частин 1, 2 статті 653 ЦК України можливості застосування одного з зазначених юридичних наслідків істотного порушення зобов`язання іншою стороною як способу реагування та захисту права від такого порушення, що вже відбулося, - розірвання або зміну умов, з огляду на різну правову природу таких дій, їх підстав та правових наслідків, та додатково зазначив, що в даному аспекті дослідженню підлягають обставини виключно з урахуванням заявлених позивачем підстав позову, якими є посилання на істотне порушення відповідачем-1 умов договору №02-19/07-12 як підстави для розірвання останнього згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України.

Відтак, зважаючи на зміст позовних вимог та підстави позову, в межах даного спору, судом не досліджувались обставини реалізації сторонами договору №02-19/07-12 в частині, наведеній в Проекті угоди про внесення змін до договору №02-19/07-12, зокрема, щодо обсягу фінансування інвесторами, залученими відповідачами, обсягу кредиторської заборгованості, переведення боргу перед інвесторами - кредиторами, а також передачі права власності на об`єкт будівництва як такі, що за висновками суду, не входять до предмету доказування у даній справі.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Отже, враховуючи вищезазначене, з огляду на характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі, а також враховуючи посилання позивача на невиконання ТОВ "Віа-Авто" своїх зобов`язань за спірним договором як на підставу позову, в частині заявлених позовних вимог про розірвання договору №02-19/07-12 саме шляхом укладення угоди про розірвання в наданій позивачем редакції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обраний позивачем у даному спорі спосіб захисту є неефективним, в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та таким, що не забезпечує реальне поновлення прав позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договору.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору №18/09-14 колегія суддів зазначає таке.

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) (його частини) необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, приписами статті 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Крім того, частиною 1 статті 207 ГК України встановлено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Таким чином, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Отже, відповідно до статей 215, 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Зокрема, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент укладення оскаржуваного договору №18/09-14 у ТОВ "Віа-Авто" були відсутні функції замовника будівництва, у зв`язку з закінченням строку дії договору оренди землі 10.09.2013, а також відсутність згоди позивача на передачу функцій замовника будівництва на користь відповідача-2, додатково зазначаючи про заявлення таких позовних вимог як похідних від вимог про розірвання договору №02-19/07-12.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №926/324/20, статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, умовами пункту 4.1.3 договору №02-19/07-12 саме на позивача покладено обов`язок та відповідальність на строк, зазначений як строк дії договору оренди земельної ділянки, нести відповідальність за дійсність та чинність договору оренди земельної ділянки.

Пункт 4.1.5 договору №02-19/07-12 зобов`язує позивача інформувати ТОВ "Віа-Авто" про всі проблеми, складнощі, що виникають при виконанні цього договору, якщо ці проблеми можуть вплинути на належне виконання умов договору.

Проте, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано доказів вчинення позивачем під час реалізації договору №02-19/07-12 щодо повідомлення ТОВ "Віа-Авто" про неможливість належного виконання позивачем умов правочину у своїй частині та/або наявні складнощі, які можуть вплинути на належне виконання умов договору, а також будь-якого обґрунтування підстав недотримання позивачем зобов`язань щодо забезпечення чинності договору оренди земельної ділянки, який було поновлено тільки за наслідками придбання частки у статутному капіталі ТОВ "ІБК "Дніпробуд" в 2017 році Громадською організацією "Об`єднання інвесторів "ЖК Мозаїка".

Також, пунктами 4.1.7, 4.1.8. договору №02-19/07-12 встановлено, що ТОВ "ІБК "Дніпробуд" зобов`язується своєчасно та в повному обсязі виконувати свої зобов`язання за даним договором, не перешкоджати виконанню ТОВ "Віа-Авто" функцій замовника, а також за умовами пункту 8.3 ТОВ "ІБК "Дніпробуд" гарантує, що воно має всі права та документи, необхідні для виконання цього договору і буде підтримувати їх чинність протягом всього строку дії цього договору; прикладе всіх можливих зусиль для виконання обов`язку, викладеного у пункті 4.1.3 договору.

Таким чином, фактичні обставини свідчать, що саме позивачем як стороною договору оренди земельної ділянки від 27.08.2008 та особою, яка ініціювала забудову земельної ділянки не виконано зобов`язання в частині забезпечення дії договору оренди земельної ділянки, який було поновлено тільки в 2019 році.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що за умови дійсності договору №02-19/07-12, враховуючи, що замовником будівництва та законним користувачем земельної ділянки виступає саме позивач, тоді як відповідач-1 виконує функції замовника від імені та в інтересах позивача саме як повірений на підставі довіреності та відповідачу-1 передані частина функції замовника вказаного будівництва, окрім тієї, що законом не передається. Тобто даний договір не породжує, не змінює і не припиняє право на цю ділянку у сторін, а відтак право на забудову земельної ділянки реалізується саме її користувачем - ТОВ "ІБК "Дніпробуд", закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, учасником якого є позивач, не може бути розцінене в якості підстав для визнання недійсним укладеного між відповідачами договору.

Разом з цим, в позовній заяві окрім тверджень про укладення договору №18/09-14 без згоди позивача, відсутнє посилання на імперативну норму нормативно-правового акта, якій би суперечив положенню оспорюваного договору.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №281/129/17 та від 11.11.2020 у справі №591/3176/17 зроблено висновок по застосуванню частини 1 статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Як зазначалось вище, обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення умовами договору №18/09-14 його прав та законних інтересів, а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останнього недійсним (ефективний спосіб захисту).

Верховний Суд у постанові від 27.03.2018 у справі №910/24269/16 дійшов висновку, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Проте, всупереч викладеного, позивачем не наведено правової норми, якій би суперечив оспорюваний договір №18/09-14, а також не доведено, яким чином укладений договір №18/09-14 порушує його законні права та інтереси.

Тобто, позивачем не доведено та законодавчо необґрунтовано у чому саме полягає порушення його прав і охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення відповідачами договору №18/09-14 та не надано доказів на підтвердження таких обставин, а колегією суддів, як і судом першої інстанції, встановлено відсутність доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ЦК України, за яких договір №18/09-14 може бути визнаний недійсним.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Натомість, враховуючи заявлення позивачем в межах однієї позовної заяви вимог про розірвання/зміну умов укладеного з відповідачем-1 договору №02-19/07-12 та визнання недійсним укладеного між відповідачами договору №18/09-14, з наведенням в якості спільних для цих позовних вимог підстав позову - неналежного виконання ТОВ "Віа-Авто" в межах переданих функцій замовника обов`язків за договором №02-19/07-12, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність будь-якої взаємопов`язаності невиконання ТОВ "Віа-Авто" умов укладеного з позивачем правочину в розрізі вимоги про розірвання як з фактом укладення договору №18/09-14 між відповідачами, так і з обставинами його реалізації.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення статей 203, 215, 230 ЦК України, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні статті 74 ГПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині у даній справі, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору №18/09-14 з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "ІБК "Дніпробуд" задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на ТОВ "ІБК "Дніпробуд".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у справі №910/9661/23.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд".

5. Матеріали справи №910/9661/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 22.07.2025.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов