ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2025 р. Справа № 911/1484/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сибіги О.М.

суддів: Тищенко О.В.

Кропивної Л.В.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 26.06.2025

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024

повний текст рішення складено та підписано 06.12.2024

у справі № 911/1484/24 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі: Сквирської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Гарант»

про витребування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури (прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Сквирської міської ради (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант» про витребування на користь держави в особі Сквирської міської ради із чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант» земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га.

Позовні вимоги мотивовано тим, що набуття права приватної власності 04.09.2018 на земельну ділянку площею 35,2783 га ТОВ Агрофірма «Гарант» відбулося з порушенням норм чинного законодавства, тому що рішення державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант» прийнято з порушенням вимог статей 10, 23, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 40, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/1484/24 в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що прокурором не доведено обставин незаконного вибуття спірної земельної ділянки з власності позивача. Крім того, обрахунок строку позовної давності з 2022 року не узгоджується з правовими висновками Верховного Суду. Також прокурором не доведено приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/1484/24, 25.12.2024 Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/1484/24 та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 07.01.2025 матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури по справі № 911/1484/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Барсук М.А., Кропивна Л.В.

13.01.2025 ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/1484/24.

23.01.2025 від Київської обласної прокуратури до Північного апеляційного господарського суду надійшов лист, відповідно до якого, скаржник надає суду докази про сплату судового збору.

06.02.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/1484/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/1484/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 та призначено справу до розгляд на 03.04.2025.

03.04.2025 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Барсук М.А. у відпустці.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 у зв`язку з перебуванням судді Барсук М.А., яка входять до складу колегії суддів і не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 911/1484/24.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2025, для розгляду справи № 911/1484/24 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Кропивна Л.В.

16.05.2025 ухвалою Північного апеляційного господарського суду новоутвореною колегією суддів прийнято до свого провадження справу № 911/1484/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 та призначено справу до розгляду на 12.06.2025.

В судовому засіданні 12.06.2025 оголошувалася перерва до 26.06.2025.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури слід задовольнити, а рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/1484/24 скасувати, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно було встановлено Господарським судом Київської області та перевірено судом апеляційної інстанції, 20.11.2014 Товарною біржею «Центральна універсальна біржа» проведено аукціон з продажу майна банкрута ВАТ «Селезенівське» - цілісного майнового комплексу (лот № 1), який складається з 20 (двадцяти) будівель: майно № 1 - контора - 88,4 м2, їдальня - 190,8 м2, гараж - 44 м2, вагова - 23,8 м2, ветаптека - 17,8 м2, зерносховище - 552,2 м2, кормоцех - 434,1 м2, свинарник - 461,2 м2, зерносховище - 1005,9 м2, насіннєсховище - 334,6 м2, кормоцех - 131,6 м2, склад запасних частин - 101,5 м2, кузня з майстернею - 59,6 м2, корівник - 871,3 м2, корівник - 1509,7 м2, корівник - 1440,3 м2, корівник - 799,2 м2, мехмайстерня - 413,2 м2, будівля автозаправки - 9,6 м2, автогараж - 517,3 м2; майно № 2 - омшаник, загальна площа 82,4 м2, будівля відсутня, в наявності тільки фундамент; майно № 3 - овочесховище, будівля 82,4 м2; майно № 4 - павільйон «Тернопіль»; майно № 5, - зерноочисний пункт ОВС-25; майно № 6 - башта Рожновського; майно № 7 - цистерни 30 м3 (4 шт.); майно № 8 - резервуари 5 шт.; майно № 9 - місткість 5 м3; майно № 10 - заправочна колонка; майно № 11 - автомобіль газ 5312, 1990 року випуску; майно № 12 - автомобіль САЗ 5312, 1991 року випуску.

За результатами проведення електронного аукціону складено протокол № 1, відповідно до якого переможцем вказаного аукціону визнано Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант».

20.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант» (покупець) та Відкритим акціонерним товариством «Селезенівське» в особі арбітражного керуючого Сінєльнікова Валерія Васильовича (продавець) укладено договір купівлі-продажу майна на відкритих торгах (аукціоні), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець в порядку та на умовах, визначених даним договором, зобов`язується прийняти за актом про передання права власності майно банкрута, визначене у протоколі аукціону з продаж майна банкрута № 1 від 20.11.2014.

За актом приймання-передачі майна ВАТ «Селезенівське» продавець передав, а покупець прийняв придбане на аукціоні 20.11.2014 майно.

04.09.2018 державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Харченко М.І. проведено державну реєстрацію права власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 42877736 від 06.09.2018) на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га для іншого сільськогосподарського призначення на території Селезенівської сільської ради Сквирського району Київської області за Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант».

Державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Гарант» проведено на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2014, акту приймання-передачі нерухомого майна та протоколу № 1 від 20.11.2014 про проведення аукціону з продажу майна банкрута ВАТ «Селезенівське».

До Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором долучено акт приймання передачі майна ВАТ «Селезенівське» від 20.11.2014, відповідно до якого нерухоме майно, що придбане ТОВ Агрофірма «Гарант» на аукціоні 20.11.2014 передається з відповідним безоплатним переданням земельних ділянок орієнтовною площею 38 га, на яких розташоване це майно.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га сформована за рахунок земель колективної власності ВАТ «Селезенівське», що посвідчено державним актом на право колективної власності серії КВ від 10.01.2000, яке припинено на підставі рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2014, у зв`язку з визнанням ВАТ «Селезенівське» банкрутом.

22.02.2024 слідчим СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001, про що складено протокол огляду, в якому зафіксовано, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га виявлено водний об`єкт площею 1,003 га.

Відповідно до плану меж земельної ділянки з каталогом координат водного об`єкту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га накладається водний об`єкт площею 1,0969 га.

Згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось від 13.03.2024 водний об`єкт, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га на території Сквирської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області є русловим штучно створеним ставком. Даний ставок розташований на лівій притоці без назви річки Сквирка. Протока протікає в балці, у верхів`ї позначена як пересихаюча. Орієнтовна площа водозабору становить 2,26 км2, довжина близько 3 км.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначає, що державному реєстратору Сквирської районної державної адміністрації Харченко М.І. не було надано визначених ст. 28, 82 Земельного кодексу України документів, які б підтверджували набуття права приватної власності на землю саме ТОВ Агрофірма «Гарант». На твердження прокурора, на момент реєстрації права власності на земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Гарант» (06.09.2018) ВАТ «Селезенівське», як юридична особа, вже було припинено, а спірна земельна ділянка перебувала в статусі колективної власності, тому з 01.01.2019 вважається власністю територіальної громади с. Селезенівки, яка у зв`язку із адміністративною реформою приєднана до Сквирської міської територіальної громади. На підставі вищевикладеного, прокурор вважає, що право приватної власності на спірні земельні ділянки набуто ТОВ агрофірма «Гарант» всупереч вимог ст. 28, 82, п. 21 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Відповідач проти позовних вимог заперечив посилаючись на те, що земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, у зв`язку з чим було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі у 2018 році.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").

У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).

Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").

Тобто, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

У постанові від 20.10.2020 у справі № 924/250/19 Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

01.01.2019 набрав чинності Закон України № 2498-VIII від 10.07.2018 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", яким розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 21.

Цим пунктом передбачено, що з дня набрання чинності вказаним Законом землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані; зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу цього Закону переходять до комунальної власності.

Отже, земельні ділянки колективних сільськогосподарських підприємств у випадку припинення колективного сільськогосподарського підприємства вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, та підлягають державній реєстрації за територіальними громадами на праві комунальної власності на підставі Закону України № 2498-VIII від 10.07.2018 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні".

Так, постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Білоцерківський район (з адміністративним центром у м. Біла Церква) до якого, зокрема, ввійшла Сквирська міська територіальна громада.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 715-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» Сквирська міська територіальна громада утворена шляхом об`єднання Сквирської міської ради із, зокрема, Селезенівською сільською радою.

Отже, саме Сквирська міська рада є органом, уповноваженим розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

27.11.2023 за вих. № 50-11978вих-23 Білоцерківською окружною прокуратурою на адресу Сквирської міської ради направлено лист, яким прокурор повідомив позивача про отримання інформації за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000338 від 30.11.2022 щодо порушення вимог земельного законодавства під час набуття у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га ТОВ Агрофірма «Гарант», у зв`язку із чим просив повідомити чи вживались заходи щодо усунення порушень земельного законодавства шляхом пред`явлення до суду позовної заяви про скасування записів права приватної власності за ТОВ Агрофірма «Гарант» на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га.

У відповідь на вказаний лист Сквирською міською радою листом від 08.12.2023 № 03-54322 повідомлено Білоцерківську окружну прокуратуру про неможливість звернення до суду з відповідною позовною заявою у зв`язку з великою завантаженістю керівника відділу.

Враховуючи надану Сквирською міською радою відповідь, Білоцерківська окружна прокуратура листом від 07.05.2024 № 50-4566вих-24 повідомила Сквирську міську раду про вжиття заходів щодо захисту інтересів Сквирської міської ради шляхом подання до суду позову про витребування на користь держави із чужого незаконного володіння ТОВ Агрофірма «Гарант» земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га.

З огляду на тривале не вжиття Сквирською міською радою заходів для витребування із чужого незаконного володіння ТОВ Агрофірма «Гарант» земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га в судовому порядку, а після отримання від прокурора повідомлення про виявлене порушення зазначила, що не має наміру звертатися з відповідним позовом, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Сквирської міської ради.

Судом встановлено, що 10.01.2000 ВАТ «Селезенівське» видано державний акт серії КВ на право колективної власності на землю, відповідно до якого у колективну власність передається земельна ділянка площею 1611,5 га для сільськогосподарського виробництва.

Вказаний державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 34.

На відповідному акті міститься примітка про те, що додатком 1 до такого акту є список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, проте сам додаток 1 до суду не надано.

20.11.2014 Товарною біржею «Центральна універсальна біржа» проведено аукціон з продажу майна банкрута ВАТ «Селезенівське» - цілісного майнового комплексу (лот № 1), який складається з 20 (двадцяти) будівель: майно № 1 - контора - 88,4 м2, їдальня - 190,8 м2, гараж - 44 м2, вагова - 23,8 м2, ветаптека - 17,8 м2, зерносховище - 552,2 м2, кормоцех - 434,1 м2, свинарник - 461,2 м2, зерносховище - 1005,9 м2, насіннєсховище - 334,6 м2, кормоцех - 131,6 м2, склад запасних частин - 101,5 м2, кузня з майстернею - 59,6 м2, корівник - 871,3 м2, корівник - 1509,7 м2, корівник - 1440,3 м2, корівник - 799,2 м2, мехмайстерня - 413,2 м2, будівля автозаправки - 9,6 м2, автогараж - 517,3 м2; майно № 2 - омшаник, загальна площа 82,4 м2, будівля відсутня, в наявності тільки фундамент; майно № 3 - овочесховище, будівля 82,4 м2; майно № 4 - павільйон «Тернопіль»; майно № 5, - зерноочисний пункт ОВС-25; майно № 6 - башта Рожновського; майно № 7 - цистерни 30 м3 (4 шт.); майно № 8 - резервуари 5 шт.; майно № 9 - місткість 5 м3; майно № 10 - заправочна колонка; майно № 11 - автомобіль газ 5312, 1990 року випуску; майно № 12 - автомобіль САЗ 5312, 1991 року випуску.

Відповідно до протоколу № 1 від 20.11.2014 переможцем вказаного аукціону визнано Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант».

20.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант» (покупець) та Відкритим акціонерним товариством «Селезенівське» в особі арбітражного керуючого Сінєльнікова Валерія Васильовича (продавець) укладено договір купівлі-продажу майна на відкритих торгах (аукціоні), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець в порядку та на умовах, визначених даним договором, зобов`язується прийняти за актом про передання права власності майно банкрута, визначене у протоколі аукціону з продаж майна банкрута № 1 від 20.11.2014.

На підставі акту приймання-передачі майна ВАТ «Селезенівське» передало, а ТОВ Агрофірма «Гарант» прийняло придбане на аукціоні 20.11.2014 майно.

Абзацом другим частини першої статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» встановлено, що майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

За змістом частини першої статті 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди.

Пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком № 1127.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права, які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01.01.2013; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Пунктами 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п. 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.04.2024 № 376215484, 04.09.2018 державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Харченко М.І. проведено державну реєстрацію права власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 42877736 від 06.09.2018) на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вул. Соборна, 1А за Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Гарант».

Підставою для державної реєстрації права приватної власності на вказану земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Гарант» стали: договір купівлі-продажу від 20.11.2014; акт приймання-передачі нерухомого майна; протокол № 1 від 20.11.2014 про проведення аукціону з продажу майна банкрута ВАТ «Селезенівське».

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції чинній на 20.11.2014) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Зі змісту договору купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах від 20.11.2014 вбачається, що предметом продажу за цим правочином земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вул. Соборна, 1А не була, як і не була об`єктом продажу на аукціоні з продажу майна банкрута ВАТ «Селезенівське», що підтверджується протоколом № 1 від 20.11.2014.

При цьому, державним реєстратором долучено до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно акт приймання передачі майна ВАТ «Селезенівське» від 20.11.2014, відповідно до якого нерухоме майно, що придбане ТОВ Агрофірма «Гарант» на аукціоні 20.11.2014 передається з відповідним безоплатним переданням земельних ділянок орієнтовною площею 38 га, на яких розташоване майно.

Слід зазначити, що кадастрові номера земельних ділянок у акті від 20.11.2014 не зазначено.

Більше того, земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вул. Соборна, 1А як об`єкт цивільних прав була сформована 23.08.2018.

За встановлених судом обставин підставним є висновок, що при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вул. Соборна, 1А за ТОВ Агрофірма «Гарант» державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Харченко М.І. не було належним чином встановлено відповідності заявлених прав та поданих для реєстрації документів вимогам законодавства, зокрема, (1) відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, відомостям, що містяться у поданих документах; (2) умови правочину щодо виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вул. Соборна, 1А за ТОВ Агрофірма «Гарант» прийнято державним реєстратором з порушенням вимог статей 10, 23, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 40, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127.

За таких обставин, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вул. Соборна, 1А набуто ТОВ Агрофірма «Гарант» з порушенням вимог ст. 120 Земельного кодексу України.

Як встановлено судом, ВАТ «Селезенівське» припинено на підставі рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2014 у зв`язку з визнанням ВАТ «Селезенівське» банкрутом.

01.01.2019 набрав чинності Закон України № 2498-VIII від 10.07.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», яким розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 21.

Цим пунктом передбачено, що з дня набрання чинності вказаним Законом землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані; зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу цього Закону переходять до комунальної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Отже, земельні ділянки колективних сільськогосподарських підприємств у випадку припинення колективного сільськогосподарського підприємства вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, та підлягають державній реєстрації за територіальними громадами на праві комунальної власності на підставі Закону України № 2498-VIII від 10.07.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні».

Проаналізувавши документи, що стали підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, судом встановлено, що державному реєстратору не було надано документів у підтвердження набуття права власності на землю саме ТОВ Агрофірма «Гарант».

В той же час, відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі у 2018 році земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га сформована за рахунок земель колективної власності ВАТ «Селезенівське», що посвідчено державним актом на право колективної власності серії КВ від 10.01.2000, яке припинено на підставі рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2014, у зв`язку з визнанням банкрутом.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що станом на момент реєстрації права власності на земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Гарант» (06.09.2018) ВАТ «Селезенівське» вже було припинено, а спірна земельна ділянка перебувала в статусі колективної власності, а тому з 01.01.2019 вважається власністю територіальної громади с. Селезенівка, яка у зв`язку із адміністративною реформою приєднана до Сквирської міської територіальної громади.

Крім того, як встановлено судом, згідно протоколу огляду земельної ділянки від 22.02.2024 в межах земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га виявлено водний об`єкт площею 1,003 га.

Відповідно до плану меж земельної ділянки з каталогом координат водного об`єкту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га накладається водний об`єкт площею 1,0969 га.

Згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось від 13.03.2024 водний об`єкт, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га на території Сквирської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області є русловим штучно створеним ставком. Даний ставок розташований на лівій притоці без назви річки Сквирка. Протока протікає в балці, у верхів`ї позначена як пересихаюча. Орієнтовна площа водозабору становить 2,26 км2, довжина близько 3 км.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів.

Згідно з ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом (ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України).

Частиною другою статті 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом (ч. 4 ст. 59 Цивільного кодексу України).

Проаналізувавши зміст ч. 4 ст. 59 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку, що землі водного фонду можуть передаватися у приватну власність лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, тоді як для іншого сільськогосподарського призначення можливість передачі земель водного фонду у приватну власність не передбачено.

Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів (ст. 4 Водного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Згідно зі ст. 61 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

З системного аналізу наведених норм законодавства слідує, що при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів слід враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із накладенням водного об`єкту площею 1,0969 га на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га, землі водного фонду площею 1,0969 га апріорі не підлягали передачі у приватну власність для іншого сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 373 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 Цивільного кодексу України унормовано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3).

Суд зазначає, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 907/452/20, від 05.09.2023 у справі № 910/2722/22, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22, від 27.06.2023 у справі № 916/2851/17.

Отже, з урахуванням положень статті 387 Цивільного кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 у справі № 914/106/22.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 915/690/19, від 09.02.2023 у справі № 904/4140/21, від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, від 25.07.2023 у справі № 917/1058/22.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 910/9990/21, від 30.08.2023 у справі № 909/171/21, від 30.11.2022 у справі № 906/779/21.

Враховуючи факт неправомірного набуття права власності на спірну земельну ділянку ТОВ Агрофірма «Гарант», колегія суддів дійшла висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:010:0001 площею 35,2783 га вибула з володіння позивача поза його волею, тому наявні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь Сквирської міської ради в порядку статті 387 Цивільного кодексу України.

Щодо дотримання принципу належного урядування та загальних принципів міжнародного права в контексті задоволення позову колегія суддів враховує таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція)).

У практиці Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

У рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, пункт 70) суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 наголошено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Тобто, виправлення державної помилки дійсно не повинно призводити до непропорційного втручання у права приватної особи, оскільки це суперечить не лише внутрішньому законодавству, а й загальним засадам міжнародного права, які вимагають дотримання балансу між приватними і публічними інтересами.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що особа не може посилатися на принцип належного урядування як на гарантію захисту своїх інтересів у випадку, коли її власні дії були спрямовані на введення органу публічної влади в оману, зокрема шляхом подання документів, які не підтверджували наявності чи виникнення в неї права власності на спірне майно.

Застосування принципу належного урядування передбачає саме добросовісну, правомірну поведінку суб`єкта, який на нього посилається. Цей підхід не може бути використаний для легітимації первісно неправомірного набуття права.

Як установлено вище, відповідач не набув права власності на спірну земельну ділянку у спосіб, визначений законом, та з дотриманням вимог, які регулюють перехід прав на землі колективної власності. Відсутність рішень уповноважених органів, що посвідчують передачу права власності, виключає можливість визнання такого набуття як правомірного у розумінні законодавства України.

У такий спосіб відсутність передумови для висновку про добросовісність набуття права або про наявність у відповідача правомірних очікувань, що підлягають захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У зв`язку з цим втручання у володіння відповідача не може вважатися непропорційним, оскільки не йдеться про позбавлення належним чином набутого майна, а про усунення наслідків неправомірного набуття права, яке не ґрунтується на волі власника і не підтверджується жодним легітимним правовим титулом.

Таким чином, у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, положення відповідних норм, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірної земельної ділянки, яка незаконно вибула з комунальної власності спрямоване на досягнення легітимної мети захисту «суспільного інтересу», який полягає у відновленні законності, та у поверненні у власність територіальної громади комунального майна - земельної ділянки, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її вибуття, незаконне її заволодіння ТОВ Агрофірма «Гарант».

Виходячи з встановлених обставин справи, колегія суддів вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наявності порушеного права позивача як законного власника спірної земельної ділянки, яке підлягає захисту судом.

Щодо строків позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України)

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до пункту 21 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, внесеного Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII, з 01.01.2019 землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.

Матеріали справи свідчать, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем здійснена 04.09.2018.

Суд відмічає, що за встановлених у справі обставин відсутні докази, які б свідчили про обізнаність Сквирської міської ради щодо факту набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку до моменту державної реєстрації такого права. Натомість саме державна реєстрація, здійснена 04.09.2018, є юридичним фактом, що підтвердив виникнення у відповідача речового права та забезпечив визначеність у питанні титулу на спірне майно.

З огляду на це та доступність інформації, що міститься у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, колегія суддів дійшла висновку, що з моменту внесення відповідних записів у позивача виникла об`єктивна можливість встановити зміну суб`єкта права власності. Саме з цієї дати позивач міг дізнатися про обставини, які, на його переконання, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів, та, відповідно, реалізувати право на судовий захист.

Отже, за обставин спору момент державної реєстрації права власності за відповідачем є початковим для обчислення строку звернення до суду, оскільки саме з цієї дати у позивача виникли передбачені законом передумови для вжиття заходів захисту.

Водночас слід зазначити, що за змістом положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Тобто з 12.03.2020 строк позовної давності продовжено на строк дії карантину, тобто до 01.07.2023.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України строком на 30 діб.

Наразі строк дії режиму воєнного стану в Україні триває.

Отже, з 24.02.2022 строк позовної давності зупинено на строк дії воєнного стану в Україні.

При цьому перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду. Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 908/1409/17, від 22.05.2018 у справі № 922/1084/17, від 24.01.2018 у справі № 914/801/17, від 19.06.2018 у справі № 922/2756/17 та постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 23.12.2014 у справі № 3-194гс14, від 23.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 369/3722/22 визначено, що момент коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або прокурор суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 922/243/22 для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 у справі № 922/3120/19 зауважив, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У постанові від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

За доводами прокурора, про порушення вимог земельного законодавства під час відведення у приватну власність ТОВ Агрофірма «Гарант» земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0001 йому стало відомо за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000338 від 30.11.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Оскільки прокурором позов подано 10.06.2024 суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності не пропущений.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення зокрема є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, невірно встановив обставини справи, що призвело до прийняття незаконного рішення, тож колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду у даній справі - скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.

Судові витрати

Відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати (судовий збір) за подачу позову до суду першої інстанції та судовий збір за подачу апеляційної скарги - покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю агрофірми «Гарант».

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/1484/24 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/1484/24 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Сквирської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Гарант» про витребування земельної ділянки - задовольнити.

4. Витребувати на користь держави в особі Сквирської міської ради (09001, Київська обл., Білоцерківський р-н, м. Сквира, вул. Болсуновського Карла, 28, ) із чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Гарант» (09001, Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Селезнівка, вул. Лесі Українки, 1-А, ) земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0001, площею 35,2783 га, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Сквирський р-н, с. Селезенівка, вулиця Соборна, земельна ділянка 1А.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Гарант» (09001, Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Селезнівка, вул. Лесі Українки, 1-А, ) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, б-р Л. Українки, 27/2, ) судовий збір за подання позову в сумі 17 519,00 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять гривень) та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 26 278,40 грн (двадцять шість тисяч двісті сімдесят вісім гривень 40 копійок).

6. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідні накази на виконання даної постанови.

7. Матеріали справи № 911/1484/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням суддів Сибіги О.М. та Кропивної Л.В. у відпустці, повний текст постанови складено та підписано 14.07.2025.

Головуючий суддя О.М. Сибіга

Судді О.В. Тищенко

Л.В. Кропивна