ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

14 липня 2025 року Справа № 903/1302/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Заславська В.В.,

представники учасників справи:

прокурор - Кректун О.А.;

позивача - Іщик В.А.;

відповідача - Матвіїв В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного підприємства «КСАС» на рішення господарського суду Волинської області від 07.05.2025, повний текст якого складено 16.05.2025, у справі №903/1302/23 (суддя Якушева І.О.)

за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави,

в особі Луцької міської ради

до Приватного підприємства «КСАС»

про визнання недійсним договору та повернення майна

В грудні 2023 року Керівник Волинської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Волинської області в інтересах держави в особі Луцької міської ради з позовом до Приватного підприємства «КСАС», в якому просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, укладеного 28.12.2006 між Відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП «КСАС», зареєстрованого приватним нотаріусом за №5470;

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності ПП «КСАС» на нежитлове приміщення (приміщення № 20, 21, 22, 29) /2-й поверх/літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1 (реєстраційний номер нерухомого майна 17328423);

- зобов`язати ПП «КСАС» повернути територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради нежитлове приміщення (2-й поверх, літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1.(т.1, арк. справи 1-16).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 (суддя Дем`як В.М.) у задоволенні позову відмовлено.(т.1, арк.справи 203-213).

Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 18.03.2024 задоволено клопотання ПП «КСАС» про стягнення витрат на послуги адвоката. Присуджено до стягнення з Луцької міської ради на користь ПП «КСАС» 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. (т.1, арк.справи 235 -238).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2024 (голову-ючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г., суддя Юрчук М.І.,) рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 та додаткове рішення від 18.03.2024 у справі №903/1302/23 залишені без змін.(т.2, арк.справи 31-39).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.11.2024 касаційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2024 та рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 у справі №903/1302/23 скасовано; справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.(т.3, арк.справи 31-49).

За наслідками нового розгляду справи рішенням Господарського суду Волинської області від 07.05.2025 (суддя Якушева І.О.) позов задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера А-2) загаль-ною площею 71,8 кв.м (номери приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, укладеного 28.12.2006 між Відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП «КСАС», зареєстрованого приватним нотаріу-сом за №5470.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ПП «КСАС» на нежитлове приміщення (приміщення № 20, 21, 22, 29/2-й поверх/літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1 (реєстраційний номер нерухомого майна 17328423).

Зобов`язано ПП «КСАС» повернути територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради нежитлове приміщення (2-й поверх, літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м. (номери приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1.

Присуджено до стягнення з ПП «КСАС»:

- на користь Волинської обласної прокуратури 8 052,00 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання позовної заяви, 12 078,00 грн за подання апеляційної скарги; 1514,00 грн за подання заяви про забезпечення позову.

- на користь Рівненської обласної прокуратури 16 104,00 грн за подання касаційної скарги. (т.3, арк.справи 196-207).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу від 28.12.2006 між Відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП «КСАС» укладений всупереч приписам ст.1 Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», який діяв станом на час укладення дого-вору, оскільки було відчужено об`єкт нерухомого майна, який є частиною пам`ятки архітектури місцевого значення, а тому підлягає задоволенню вимога Прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.12.2006, укладеного між Відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП «КСАС».

Керуючись нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», місцевий суд дійшов висновку, що визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.12.2006, на підставі якого Відповідач набув право власності на спірний об`єкт та зареєстрував право власності на нього у реєстрі права власності на нерухоме майно є підставою для задоволення вимоги Прокурора та скасування державної реєстрації права приватної власності ПП «КСАС» на нежитлове приміщення (приміщення №20, 21, 22, 29 (2-й поверх) літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул. Драгоманова, 1 (реєстраційний номер нерухомого майна 17328423).

На переконання суду першої інстанції, за чинного на час укладення договору від 28.12.2006 правового регулювання право приватної власності на нежитлове приміщення, яке є об`єктом культурної спадщини, не могло виникнути у відповідача за жодних умов. Відтак, правочин, яким для ПП «КСАС» було відчужено нежитлове приміщення, яке є пам`яткою архітектури місцевого значення, було укладено попри заборону, встановлену Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», а як наслідок, відбулось незаконне заволодіння майном, яке належить територіальній громаді міста Луцька.

Таким чином, оскільки мета позову Прокурора спрямована на усунення перешкод терито-ріальній громаді міста Луцька, яка не втратила володіння об`єктом, який є пам`яткою архітектури місцевого значення, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від відпо-відача, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимогу про зобов`язання повернути терито-ріальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради нежитлове приміщення, яке знахо-диться у м.Луцьку по вул.Драгоманова, 1, слід розглядати як вимогу про повернення територі-альній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради майна за правилами негаторного позову.

Крім того, місцевий господарський суд виснував, що надана Волинським окружним адміністративним судом у справі №2а/0370/1146/11 правова оцінка тому факту, що нежитлове приміщення за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, на час прийняття оспорюваного рішення міської ради не мало статусу пам`ятки, оскільки не було занесене до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як це передбачено ст.1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не є обов`язковою для господарського суду під час розгляду справи №903/1302/23.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Відповідач подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23, скасувати рішення суду першої інстанції від 07.05.2025 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.(т.4, арк.справи 1-17).

Обґрунтовуючи скаргу Апелянт зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення для справи, ухваливши рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку Скаржника, суд надав перевагу доводам та доказам позивача на користь якого прийняв рішення, тоді як доводи та докази ПП «КСАС» не врахував і не навів правового обґрунтування не взяття їх до уваги.

Відповідач вважає, що задоволивши позов Прокурора, суд першої інстанції не врахував наступного:

- заявляючи вимогу про визнання недійсним договору, Прокурор не заявив вимоги про реституцію, як наслідку недійсності правочину, а тому вимога про визнання договору недійсним є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові;

- Луцькій міській раді було відомо про укладення 28.12.2006 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з моменту його укладення. Прокурору також було відомо про укладення договору під час розгляду Волинським окружним адміністративним судом справи №2-а/0370/ 1146/11 за позовом Прокурора про визнання нечинним і скасування рішення Луцької міської ради від 18.04.2005 №23/17 «Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу» (в час-тині нежитлового приміщення по вул.Драгоманова, 1 в м.Луцьку (п.18 додатку до рішення). Однак, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки заяві про наявність підстав для відмови у задоволенні даної вимоги у зв`язку зі спливом позовної давності;

- доводи Прокурора щодо підстав скасування державної реєстрації права власності ПП «КСАС» на підставі п.3 ч.1 ст.346 ЦК України є хибними;

- норми ст.16 ЦК України не передбачають такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як позовна вимога Прокурора про скасування державної реєстрації права приватної власності;

- відсутність доказів протиправності чи визнання недійсними правовстановлюючим рішен-ням уповноважених органів: 1) Луцької міської ради від 18.04.2005 №23/17 «Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації» з додатком (копія наявна в матеріалах справи). На підставі цього рішення 22.12.2006 було видане Свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення загальною площею 71,8 кв.м, що передувало процедурі приватизації шляхом викупу; 2) Відділу майна міської комунальної власності Луцької міської ради №17вир від 28.12.2006 «Про відчужен-ня нежитлового (2-й поверх) за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1»; 3) Управління містобуду-вання, архітектури та житлово-комунального господарства Волинської ОДА, оформленого листом від 24.10.2006 №975/1.15 про невключення будинку по вул.Драгоманова, 1 в м.Луцьку до нового Переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації та відсутність заперечення проти приватизації ПП «КСАС» орендованих приміщень цього будинку;

- Прокурор не надав доказів та не довів, що Луцька міська рада володіє нерухомим майном (не володіє), а ПП «КСАС» вчинило чи продовжує вчиняти протиправні дії (не вчиняло), між сторонами відсутній договір (наявний договір);

- ПП «КСАС» тривало та відкрито володіє та користується нерухомим майном; не вчиняло дій, які загрожують знищенню, руйнуванню або пошкодженню приміщення за адресою: вул. Драгоманова, 1 у м.Луцьку; стосовно ПП «КСАС» не видавалися розпорядження та приписи щодо охорони приміщення за адресою: вул.Драгоманова, 1 у м.Луцьку; до центрального органу вико-навчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, відсутні відомості про пошкодження, руйнування, загрозу або можливу загрозу пошкодження, руйнування приміщення за адресою: вул.Драгоманова, 1 у м.Луцьку тощо;

- позову вимога (про зобов`язання повернути майно) характерна для інституту реституції, а не для речового позову;

- справа №910/8413/21 не може вважатися релевантною до справи №903/1302/23;

- позов пред`явлено в інтересах територіальної громади, поза повноваженнями Прокурора, які визначені в ст.23 Закону України «Про прокуратуру», адже Луцька міська рада є органом місцевого самоврядування, а не відноситься до компетентного органу, який реалізує політику держави у сфері охорони культурної спадщини.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2025, відмовлено у задоволенні клопотання ПП «КСАС» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23, відкрито провад-ження у справі №903/1302/23 та, з урахуванням ухвали про описку від 25.06.2025, призначено справу до розгляду на 14.07.2025.(т.4, арк.справи 30, 33).

26.06.2025 на адресу суду надійшов відзив, в якому Волинська обласна прокуратура просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23 без змін, а апеляційну скаргу ПП «КСАС» без задоволення.(т.4, арк.справи 36-45).

Ухвалами суду від 09.07.2025 та 10.07.2025 задоволено заяви Луцької міської ради та ПП «КСАС» про участь представників в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.(т.4, арк.справи 53, 67, 70,).

В судовому засіданні апеляційної інстанції 14.07.2025 представник Відповідача підтримав доводи та вимоги скарги, просив суд скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Прокурор та представник Позивача заперечили проти вимог апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача та Відповідачів, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2005 Луцькою міською радою було прийнято рішення №23/17 «Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації», до якого було включено нежитлове приміщення загальною площею 71,8 кв.м по вул. Драгоманова, 1 в м.Луцьку.(т.1, арк. справи 111).

Матеріалами справи стверджено, що 04.12.2006 ПП «КСАС» та Управління культури і туризму Волинської ОДА уклали охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини №5/Лц/5, пунктом 2 якого узгоджено укладення сторонами охоронного договору на строк з 04.12.2006 по 04.12.2011.(т.1, арк.справи 115-116).

Відповідно до наказу Відділу майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради №17вир від 28.12.2006 «Про відчуження нежитлового (2-й поверх) за адре-сою: м.Луцьк вул.Драгоманова, 1» проведено відчуження нежитлового приміщення, що є пам`ят-ником архітектури місцевого значення за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, (2-й поверх), шляхом викупу вказаного приміщення орендарем-ПП «КСАС».(т.1, арк.справи 114).

З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2006 Відділ майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради-продавець та ПП «КСАС»-покупець уклали договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. за №5470 (надалі в тексті Договір), згідно умов якого продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення (літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20-22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1.

Об`єктом продажу, згідно п.1.2 Договору, є нежитлове приміщення пам`ятник архітектури місцевого значення, що розташоване на другому поверсі двоповерхового будинку в наближеній до центру історичній частині міста на вул.Драгоманова, 1. Згідно п. 8.1 Договору, право власності на придбаний об`єкт виникає у покупця у відповідності до ч.4 ст.334 ЦК України, та п.1 ст.22 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Продавець гарантує, що об`єкт не входить до переліку об`єктів, які не підлягають відчу-женню, не є проданим, заставленим, під арештом не знаходиться, судових справ щодо нього немає.(п.9.1. Договору).(т.1, арк.справи 22-25).

Матеріалами справи стверджено, що 09.01.2007 сторони договору підписали Акт прийому-передачі майна, згідно якого об`єктом передачі є нежитлове приміщення (літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20-22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драго-манова, 1, що є пам`ятником архітектури місцевого значення. Відомості про придбання ПП «КСАС» за договором купівлі-продажу від 28.12.2006 частини нежитлового приміщення загаль-ною площею 71,8 кв.м (другий поверх, літера А-2), яке розташовано за адресою: м.Луцьк, вул. Драгоманова, 1, 27.02.2007 внесено до Реєстру права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 17328423, форма власності приватна, власник ПП «КСАС», підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 28.12.2006 №5470).

Сторони не заперечують, що через чотири роки 18.03.2011 Прокуратура м.Луцька внесла до Луцької міської ради протест на рішення Луцької міської ради №23/17 від 18.04.2005 «Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації» (в частині приватизації нежитлового приміщення по вул. Драгоманова, 1). Прокурор пропонував міській раді скасувати як незаконне рішення ради №23/17 від 18.04.2005 в частині приватизації нежитлового приміщення по вул.Драгоманова, 1. Рішенням №8/1 від 06.04.2011 Луцькою міською радою відповідний протест Прокурора відхилено.(т.1, арк. справи 91).

Судами усіх інстанції при першому розгляді даної справи встановлено, що 26.04.2011 Прокуратура м.Луцька звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Луцької міської ради про визнання нечинним і скасування рішення Луцької міської ради від 18.04.2005 №23/17 «Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу» (в частині нежитлового приміщення по вул.Драгоманова, 1 в м.Луцьку (п.18 додатку до рішення). Позовні вимоги Прокуратури обґрунтовувались тим, що під час дії мораторію на приватизацію об`єктів культурної спадщини, що запроваджена Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», Луцькою міською радою включено такий об`єкт до переліку нежитлових приміщень, які підлягають приватизації.

Вбачається, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 у справі №2-а/0370/1146/11, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністра-тивного суду від 23.06.2015 у справі №50943/11/9104 у задоволенні адміністративного позову Прокурора відмовлено.

При цьому, Волинський окружний адміністративний суд виходив з того, що постановою Кабінету міністрів України від 27.12.2001 №1760 затверджено Порядок визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Згідно п.1 цього Порядку, об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини щодо об`єктів місцевого значення. Згідно п.п. 2-4 Порядку, на кожний об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в цьому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається. Облікова документація на об`єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об`єкта. Облікова документація, що передбачає виконання роботи з метою виявлення, дослідження, фіксації об`єкта культурної спадщини, визначення його антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності, складається органами охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, органами охорони культур-ної спадщини місцевого самоврядування згідно з їх компетенцією або уповноваженими ними установами та організаціями. Прокурором при поданні позову та в судовому засіданні не надано будь-яких перелічених вище доказів (облікова картка, паспорт, коротка історична довідка, акт технічного стану, довідка про майнову цінність об`єкта) про те, що нерухоме майно по вул.М. Драгоманова, 1 в м.Луцьку, яке приватизоване ПП «КСАС» оформлене як пам`ятка культурної спадщини місцевого значення. Разом з цим, Прокурором не надано доказів про занесення цього нерухомого об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, оскільки відповідно до чинного законодавства правовий статус пам`ятки, об`єкт культурної спадщини набуває лише з моменту занесення до такого Реєстру. Крім того, ст.1 Закону України №1805-ІІІ дає визначення поняттю «щойно виявлений об`єкт культурної спадщини» це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону. Таким чином, «щойно виявлений об`єкт культурної спадщини», який не внесено до Державного реєстру нерухо-мих пам`яток України, і не набув статусу пам`ятки національного чи місцевого значення не є предметом регулювання Закону України від 01.02.2005 №2391-ІV «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», а відтак може бути приватизованим у встановле-ному законодавством порядку. Крім того, суд взяв до уваги, що згідно зі ст.17 Закону України «Про охорону культурної спадщини (в редакції на момент виникнення правовідносин сторін) пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. З огляду на встановлене, адміністративний суд дійшов висновку про те, що нежитлове приміщення по вул.М.Драгоманова, 1 у м.Луцьку, яке включено Міською радою до переліку об`єктів, що підлягають приватизації на час прийняття оскаржуваного рішення (18.04.2005) не мало статусу пам`ятки архітектури місцевого значення. Рішенням Луцької міської ради №23/17 від 18.04.2005 затверджено перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу оренда-рем. Згідно пункту 18 Додатку до цього рішення Міською радою надано ПП «КСАС» дозвіл приватизувати шляхом викупу орендовану ним частину приміщення по вул.М.Драгоманова, 1 в м.Луцьку. В подальшому 28.12.2006 між ПП «КСАС» та Відділом майна міської комунальної власності департаменту економіки Луцької міської ради укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення (2-й поверх) загальна площа 71,8 кв.м), а 27.02.2007 за ПП «КСАС» зареєстроване право власності на нерухоме майно за №13709731. Отже, на час прийняття оскаржуваного рішення (18.04.2005) перелік пам`яток, які не підлягають приватизації Верховною Радою України затверджений не був і лише 23.08.2008 Верховною Радою України прийнято Закон України №574-ІV «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» (набрав чинності 17.10.2008). До цього Переліку включено будинок житловий початку ХХ століття в м.Луцьк по вулиці М.Драгоманова, 1.(т.1, арк.справи 92-94, 107-110).

Матеріали справи свідчать, що в грудні 2023 року Прокурор звернувся до господарського суду Волинської області з позовом в інтересах держави, в особі Луцької міської ради до ПП «КСАС», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, укладеного 28.12.2006; скасування державної реєстрації права при-ватної власності ПП «КСАС» на зазначене нежитлове приміщення (реєстраційний номер нерухо-мого майна 17328423) та зобов`язання ПП «КСАС» повернути територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради нежитлове приміщення (2-й поверх, літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номери приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул. Драгоманова, 1. Позовні вимоги обґрунтовані обставинами відчуження частини зазначеної пам`ятки архітектури місцевого значення всупереч законодавчо встановленої заборони на прива-тизацію пам`яток культурної спадщини.

Як встановлено місцевим господарським судом, рішенням Господарського суду Волинської області від 07.03.2024, яке було залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.062024 у задоволенні позову було відмовлено.(т.1, арк.справи 203-213; т.2, арк.справи 31-39).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарсь-кого суду від 13.11.2024 касаційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.06. 2024 та рішення Господарського суду Волинської області від 07.03.2024 у справі №903/1302/23 скасовано; справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.(т.3, арк.справи 31-49).

У даній постанові Верховний Суд вказав, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних право-відносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовід-носинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, зокрема:

- суди попередніх інстанцій не врахували, не надали належної оцінки доводам прокурора, якими було обґрунтовано позовні вимоги та не дослідили подані на їх підтвердження докази;

- судами не було враховано, що відповідно до частини 7 статті 75 ГПК правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду;

- судами попередніх інстанцій не враховано, що рішення органу державної влади чи місце-вого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване.

- без належної оцінки судів попередніх інстанцій залишився той факт, що обставини, які для ПП «КСАС» стали підставою набуття ним права власності на спірне майно, виникли під час дії Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини». Відпо-відне правове регулювання було доступним і зрозумілим. Воно не допускало жодної можливості до 17.10.2008 включно набути з комунальної власності у приватну пам`ятку культурної спадщини ні за Законом України «Про приватизацію державного майна», ні тим більше у непередбачений ним спосіб;

- судами попередніх інстанцій не було надано оцінки доводам прокурора, якими обґрунто-вувалися позовні вимоги, стосовно того, що вчинення оспорюваного договору було спрямовано на відчуження спірного майна з комунальної власності на користь ПП «КСАС» попри заборону, встановлену Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спад-щини»;

- як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій безпідставно не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, пославшись на неподібність правовідносин зі справою №903/1302/23, що розглядається, виключно у зв`язку з укладенням у справі №910/8413/21 інвестиційного договору, а не договору купівлі-продажу, хоча Велика Палата у цій справі зауважила, що умови Додаткової угоди №1 до зазначеного договору за своїм змістом відповідають наведеному в ЦК визначенню договору купівлі-продажу, фактично визначає умови про купівлю-продаж нерухомого майна і в силу положень статті 628 ЦК до цих правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства про купівлю-продаж.

Як зазначалося вище, за наслідками нового розгляду справи, рішенням господарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23 позов задоволено.(т.3, арк.справи 196-207).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга обґрунтована та підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тексті ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом спору в цій справі є матеріально-правова вимога Прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення; скасування державної реєстрації права приватної власності на спірний об`єкт та зобов`язання повернути спірне майно територіаль-ній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради.

Скаржник вважає, що обраний Прокурором спосіб захисту інтересів держави у даній справі є неефективним, що у свою чергу є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд бере до уваги, що ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст.20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало проти-правного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відпо-відного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отри-мання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (аналогічний висновок міститься у п.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

ЄСПЛ у п.75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 зазначив про те, що засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці.

У кожного способу є свій об`єкт захисту та свої умови застосування.

Захист цивільних прав та інтересів відбувається у відповідний спосіб.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч.2 ст.16 ЦК України. До них відносяться, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) при-мусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самовряду-вання, їхніх посадових і службових осіб.

Перелік способів захисту порушених прав та інтересів, закріплений у наведеній нормі, не є вичерпним.

Порушені право та/або інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 42).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16 та Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16.

Завданням господарського судочинства, згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України є справед-ливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням госпо-дарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господ-дарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №917/467/17, від 25.06.2018 у справі №910/ 24249/16, від 17.07.2018 у справі №910/237/18, від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05. 2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18.

Обрання способу захисту це прерогатива позивача. Водночас, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Вели-кої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного спо-собу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

З огляду на зазначене, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними апеляційний суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див.поста-нову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

В позовній заяві Прокурор просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера А-2) загаль-ною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, укладеного 28.12.2006 між Відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП «КСАС», зареєстрованого приватним нотаріусом за №5470;

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності ПП «КСАС» на нежитлове при-міщення (приміщення №20, 21, 22, 29) (2-й поверх, літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м, яке знаходиться за адресою: Волинська область, м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1 (реєстраційний номер нерухомого майна 17328423);

- зобов`язати ПП «КСАС» повернути територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради нежитлове приміщення (2-й поверх, літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1.

Розглядаючи першу позовну вимогу Прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу, колегія суддів зауважує наступне.

Досліджуючи обставини, з якими Закон пов`язує недійсність правочину, апеляційний суд приймає до уваги, що згідно з частинами першою та другою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчинен-ням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосу-вати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, постанову Об`єднаної палати Касаційного госпо-дарського суду від 26.05.2023 по справі №905/77/21, в якій сформовано правовий висновок, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас, у випадку звернення Прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину виключається як необхідність дослідження госпо-дарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Наведеним висновком, сформульованим у справі №905/77/21, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду уточнила висновок, викладений у постанові цієї ж палати від 03.12.2021 у справі №906/1061/20.

Об`єднана палата в справі №905/77/21 також наголосила, що, фактично уточнюючи висно-вок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі №908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).

З огляду на вказане, у разі повного чи часткового виконання Договору визнання його недійсним без одночасного застосування наслідків недійсності правочину не призведе до понов-лення майнових прав держави. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові ВС від 06.12.2023 у справі №922/872/22.

Приватизація це майновий правочин, змістом якого є оплатне, частково оплатне або безоплатне відчуження державного чи комунального майна. Згідно з приватизаційним законо-давством право власності на приватизований об`єкт переходить до покупця з моменту нотаріаль-ного посвідчення договору купівлі-продажу.

Матеріали справи свідчать, що рішенням №23/17 від 18.04.2005 Міська рада, зокрема затвердила перелік нежитлових приміщень, які підлягають приватизації шляхом викупу, згідно з додатком. Також Міська рада оформила за собою право власності на дані об`єкти, прийнявши їх вартість згідно з експертними висновками. Таким чином, приватизаційний процес відповідав загальним правилам, зокрема, таких стадій: - опублікування органом самоврядування списку об`єктів, які підлягають приватизації, створення комісії з питань приватизації та прийняття рішення про приватизацію об`єкта на підставі поданої заяви; - опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта, тощо. Відділ майна міської комунальної власності Міської ради згідно наказу №17вир від 28.12.2006 провів відчуження спірного приміщення на користь ПП «КСАС», уклавши оспорюваний договір купівлі-продажу.

Колегія суддів бере до уваги, що укладенню оспорюваного договору передувало укладення Управлінням культури і туризму Волинської обласної державної адміністрації та ПП «КСАС» охоронного договору №5/Лц/5 від 04.12.2006 на пам`ятку культурної спадщини за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1.

Договор купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера А-2) загальною площею 71,8 кв.м (номера приміщень 20, 21, 22, 29), яке розташоване за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, укладений 28.12.2006 Відділом майна міської комунальної власності Департаменту економіки Луцької міської ради та ПП «КСАС», зареєстрований приватним нотаріусом за №5470 є викона-ним.(т.1, арк.справи 22,23, 111-116). Водночас звертаючись з даним позовом до суду, Прокурор не заявив вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Тому, на переконання колегії апеляційного суду, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу у задоволенні позову належить відмовити з підстав неефективності обраного Прокурором способу захисту.

Щодо вимоги Прокурора про скасування державної реєстрації права власності ПП «КСАС» на нежитлове приміщення загальною площею 71,8 кв.м, яке розташовано за адресою: м.Луцьк, вул.Драгоманова, 1, то суд апеляційної інстанції бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація це ставлення держави до певних юридичних фактів, визнання їх і підтвердження. Таке ставлення не породжує права, це оцінка державою ситуації чи становища, а оцінку (ставлення) не можна скасувати. Ставлення держави опирається на чіткі та конкретні юридичні факти і правопороджуючі документи (договори/правочини, рішення державного реєст-ратора, записи у Державному реєстрі прав тощо).

Звертаючись з позовом Прокурор заявив вимогу про скасування державної реєстрації права власності з підстав ч.1 ст.346 ЦК України, якою визначено, що право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що ст.348 ЦК України є спеціальною нормою п.3 ч.1 ст.346 ЦК України, якою встановлено механізм припинення права власності особи на майно, яке не може їй належати, зокрема:

1. Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому влас-никові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

2. Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, на набуття якого за законом, який був прийнятий пізніше, потрібен особливий дозвіл, а в його видачі цій особі було відмовлено, це майно підлягає відчуженню у порядку, встановленому частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

До речово-правових позовів «actiones in rem» відносяться, зокрема позови про витребування речі із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов «actione rei vinvicatio» позов неволо-діючого власника про витребування майна від володіючого невласника (ст. 387, 388 ЦК України); про усунення перешкод, не пов`язаних із позбавленням володіння (негаторний позов «action negatoria» (ст.391 ЦК України, ч.2 ст.52 ЗК України) тощо.

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухо-мим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Держав-ного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповіда-чем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18.

Оскільки, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, яка є основною позовною вимогою похідна позовна вимога про скасування державної реєстрації права приватної власності також не підлягає задоволенню.

Матеріалами справи стверджено, що задовольняючи позов суд першої інстанції взяв за основу постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, оскільки повважав подібними правовідносини досліджені Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/8413/21 та правовідносини, які виникли у справі №903/1302/23.

Такий висновок місцевого суду є неправильним, оскільки застосування правового висновку викладеного у постанові ВП ВС у вересні 2023 року до оцінки договору, укладеного 28.12.2006 та переоцінки рішення адміністративного суду від 26.05.2011 призводить до правової невизначеності та порушення принципу верховенства права. Суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду; не навів аргументів відхилення таких доводів відповідача ПП «КСАС»: у пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 по справі №233/2021/19 зазначено: «Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України) у разі відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд справи по суті спору можливий лише за встановлення того, що висновок Верховного Суду про застосування норми права, який особа згадала у касаційній скарзі, стосується правовідносин, що є подібними, та якщо відсутні підстави для закриття касаційного провадження». У пункті 25 тієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/ 2021/19 визначено критерії за якими спільність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подіб-ність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

Вбачається, що, за суб`єктним складом справи різні: - позов у справі №903/1302/23 подано керівником Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради; - відповідач: юридична особа приватного права ПП «КСАС». У справі №910/8413/21 (справа «про садибу Терещенків»): - позов подано першим заступником керівника Київської міської прокура-тури в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); - відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Центрелеватормлинбуд», Комунальне підприємство «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт»; - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Благодійна організація «Фундація спадщини Терещенків».

За об`єктним складом: у справі №903/1302/23: - майно, яке ПП «КСАС» набуло згідно п.1.1 договору купівлі-продажу від 28.12.2006: «нежитлове приміщення», яке розташоване «на 2-му поверсі двохповерхового будинку»; - зауважень щодо стану «нежитлового приміщення» та будинку в цілому не було; - паспорт об`єкта культурної спадщини та облікова картка об`єкта культурної спадщини у квітні 2017 року (більше ніж через 10 років з моменту відчуження нежитлового приміщення) та стосуються «житлового будинку». У справі №910/8413/21 (справа «про садибу Терещенків»): - нежилі будинки, що знаходяться за адресами: бульвар Тараса Шевченка, 34/15, літера «А» та бульвар Тараса Шевченка, 34/13, літери «Б», «В» у місті Києві; - будинки знаходи-лися в незадовільному стані, жодні заходи для їх збереження не були здійснені. Відтак, об`єкти у справах належать до нерухомого майна, проте: - у справі №903/1302/23 відсутні докази про невиконання ПП «КСАС» охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини №5/Лц/5 від 04.12.2006 чи про незадовільний стан набутого ним приміщення; - у справі №910/8413/21 Прокурор обґрунтовував позов, у тому числі, незадовільним станом будинків, внаслідок невиконання ПрАТ «Центрелеватормлинбуд» вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» та умов Охоронних договорів №1554 від 03.05.2007, №3311 від 22.07.2016.

Зміст позовів: - у справі №903/1302/23 ПП «КСАС» набуло право власності на «нежитлове приміщення» у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного майна» та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» і ці обставини підтверджені в адміністративній справі №2-а/0370/1146/11; відчуження відбулося за погодженням спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини Управління містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Волинської ОДА (лист від 24.10.2006 №975/1.75, т.1, арк.справи 113); - договір купівлі-продажу від 28.12.2006 за реєстрацій-ним №5470 виконаний, оплачений; - «нежитлове приміщення» вибуло з комунальної власності та володіння; - ПП «КСАС» відкрито та тривалий час володіє та користується цим майном за цільо-вим призначенням, що схвалювалось Луцькою міською радою, яка заперечила внесений протест та позов Прокурора в адміністративній справі №2-а/0370/1146/11; - Прокурор заявив вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.12.2006. Натомість у справі №910/8413/21 (справа «про садибу Терещенків»): - Прокурор заявив вимогу про розірвання Інвестиційного дого-вору від 22.03.2007 №28 про реконструкцію та реставрацію нежилих будинків, що знаходяться за адресами: бульвар Тараса Шевченка, 34/15 літ.А та бульвар Тараса Шевченка, 34/13 літ.«Б»,«В» у місті Києві, на підставі ч.2 ст.651 ЦК України. Прокурор у справі №910/8413/21 вказав на такі підстави розірвання договору: а) невиконання відповідачами своїх обов`язків за Інвестиційним договором, недоотримання територіальною громадою міста Києва орендної плати і земельного податку, несплату коштів пайової участі до міського бюджету, непередання у вланість територі-альної громади м.Києва 2 250,00 кв.м нежитлових приміщень в Об`єктах інвестування, у зв`язку з чим територіальна громада значною мірою позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні Інвестиційного договору; б) невиконання ПрАТ «Центрелеватормлинбуд» вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» та умов Охоронних договорів №1554 від 03.05.2007, №3311 від 22.07.2016; в) відчуження комунального майна повинно відбуватись в рамках прива-тизаційної процедури у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації, який дотри-мано не було, чим порушено вимоги ст. 1, 3, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.2, 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підпрємств (малу прива-тизацію)»; г) Додаткова угода від 04.04.2008 №1 до Інвестиційного договору не була нотаріально посвідчена, тому є неукладеною, що тягне за собою нікчемність правових наслідків, тому не може бути законною підставою набуття ПрАТ «Центрелеватормлинбуд» права власності на спірне нерухоме майно; д) правові підстави збереження спірного нерухомого майна за ПрАТ «Центр-елеватормлинбуд» відсутні і відпали, оскільки: Додаткова угода №1 від 04.04.2008 до Інвестицій-ного договору є нікчемною та неукладеною; Інвестиційний договір підлягає розірванню у звязку з невиконанням відповідачами своїх обовязків; умови власника для передачі у власність ПрАТ «Центрелеватормлинбуд» майна, визначені у Рішенні КМР від 01.11.2007 №1111/3944, ПрАТ «Центрелеватормлинбуд» не виконано реконструкцію пам`яток культурної спадщини не прове-дено, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.1212 ЦК України і спірне майно підлягає поверненню територіальній громаді міста Києва.

Зміст правовідносин, предмети і підстави позовів у справах №903/1302/23 і №910/8413/21 також не є подібними. У справі №910/8413/21: - прокурор не заперечував проти можливості при-ватизації нежилих будинків садиби Терещенків на підставі Закону України «Про приватизацію державного майна» та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»; - прокурор не заявляв про недійсність Інвестиційного договору, а вимагав його розірвати на підставі ч.2 ст.651 ЦК України (через істотне порушення договору) та, як наслідок, застосувати ст.1212 ЦК України (повернення безпідставно набутого майна); - майно не вибуло з володіння громади м.Києва, треті особи не користувалися ним за цільовим при-значенням. У справі №903/ 1302/23: - приватизація відбулася на підставі Закону України «Про приватизацію державного майна» та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»; - Прокурор обґрунтовував недійсність договору купівлі-продажу від 28.12.2006 на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України; - Прокурор не заявляв про нікчемність договору купівлі-продажу від 28.12.2006 за реєстраційним №5470 на підставі ст.228 ЦК України через порушення публічного порядку, незаконне заволодіння майном тощо; - майно не вибуло з володіння громади, ПП «КСАС» користувалося ним за цільовим призначенням; - наявна преюдиційність (рішення в адміністративній справі №2-а/0370/1146/11).

З наведених мотивів, справа №910/8413/21 не може вважатися релевантною до справи №903/ 1302/23, відповідно і покликання Прокурора на висновки Великої Палати Верховного Суду не є обґрунтованими.

За змістом частини 1 статті 73, частин 1, 3 статті 74 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частин 4, 7 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Дослідивши постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2011 у справі №2а/0370/1146/11 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.06. 2015 у справі №50943/11/9104 суд першої інстанції зазначив, що висновки судів адміністративної юрисдикції є правовими оцінками, тобто судженнями, які не обов`язкові для господарського суду під час розгляду справи №903/1302/23.(т.1, арк.справи 92-94, 107-110).

Проте, на переконання колегії суддів, суди адміністративної юрисдикції у зазначених судових рішеннях встановили обставину, яка має преюдиціальне значення відсутність правових підстав для визнання нечинним та скасування рішення Луцької міської ради «Про перелік об`єктів, які підлягають приватизації» від 18.04.2005 №23/17 в частині включення до цього переліку нежитло-вого приміщення по вул.Драгоманова, 1 у м.Луцьку. Тобто, адміністративний суд установив, що рішення органу місцевого самоврядування про включення вказаного нежитлового приміщення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації є правомірним, відтак, наявна преюдиційність.

Колегія суддів приймає до уваги висновок, викладений в постанові КЦС ВС від 04.10.2024 по справі №607/6215/23, що правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень.

Також 04.07.2025 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарсь-кого суду розглядаючи cправу №910/10365/15 дійшов висновку, що правило про звільнення від доказування, передбачене ч.4 ст.75 ГПК, має абсолютний характер, така його дія спрямована на те, щоб спір між сторонами вирішувався в одній судовій справі, а не був штучно розбитий на декілька позовів/справ, де сторони мали би можливість подавати нові докази на підтвердження чи спростування тих самих фактів.(п.70). Інше тлумачення, яке вказує на можливість «спростування преюдиційних обставин» за допомогою нових доказів, призводить до розмивання змісту ч.4 ст.75 ГПК, а відтак до правової невизначеності адже не зрозуміло, за яких умов, керуючись якими критеріями, суд, замість застосування приписів ч.4 ст.75 ГПК, має надати стороні можливість доводити/спростовувати за допомогою нових доказів ті чи інші обставини, що входять до предмету доказування і були вже встановлені в іншій справі за участю тих самих сторін.(п.71).

Вбачається, що місцевий суд лишив поза увагою, що в силу положень ч.1 ст.11 ГПК України при вирішенні справи суд зобов`язаний керуватися принципом верховенства права. Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Тому, надаючи оцінку цим обставинам, з урахуванням принципів верховенства права та правової визначеності, місцевий суд мав би застосувати такі Рішення Європейського суду з прав людини. Так у справі «Ющенко та інші проти України» (пункти 60-63) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), №28342/95, п.61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності». У рішеннях ЄСПЛ у справах «Совтрансавто-Холдинг» проти України», «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У пунктах 33, 34 рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначе-ності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. У рішенні ЄСПЛ по справі Kopecky v. Slovakia, №44912/98 від 28.09.2004 зроблено висновок, що право на мирне володіння майном захищає не тільки чинну власність, а й обґрунтовані законні очікування. У рішенні ЄСПЛ по справі Velikovi and Others v. Bulgaria, №43278/98 від 15.03.2007 зроблено висновок, що не можна скасовувати приватизацію за кілька років після її завершення, якщо особа діяла добро-совісно та відповідно до закону.

Добросовісність дій сторін повинна оцінюватись судом під час розгляду спорів про визнання правочину недійсним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.04.2025 у справі №924/971/23 наголосила на тому, що ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набу-вача й лише у разі набуття майна за відплатним договором, а не у випадках його набуття за безоплатним договором, що кореспондується з приписами частини третьої статті 388 ЦК України, за змістом якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Проте Прокурор у даній справі ніяким чином не доводить, що договір купівлі-продажу у процесі приватизації був укладений покупцем, який діяв недобросовісно, при цьому Прокурор ніяким чином не сформулював позицію держави про справедливу сатисфакцію для покупця.

Апеляційний суд констатує правову колізію, коли Прокурор, вважаючи орган місцевого самоврядування таким, що порушив законодавство, яке регламентує питання збереження об`єктів архітектурної спадщини подав позов як державний орган, що захищає інтереси держави, визначивши спосіб захисту інтересів держави шляхом повернення майна від нового власника.

Матеріали справи свідчать, що звертаючись до суду в інтересах держави в особі органу самоврядування, Прокурор просить захистити порушене право шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного та виконаного Позивачем та Відповідачем за наслідками приватизаційної процедури, при цьому і Прокурор, і Позивач вважають покупця відповідальною особою у спорі, покликаючись на його неправомірні дії, хоч наявними у справі доказами стверджується, що не покупець приймав рішення про приватизацію спірного майна, уклав на умовах Позивача та виконав двосторонній оплатний договір, не порушив жодної умови цього договору, не завдав і не завдає шкоди майну, при цьому вимоги спрямованої на захист прав покупця Прокурор не заявив.

Колегія суддів вважає, що в обраний Прокурором спосіб спір не може бути вирішено остаточно, позаяк залишаються неврегульованими майнові права Відповідача.

Неефективний спосіб захисту порушеного права створює атмосферу відсутності правової визначеності для судів, розгубленості для сторін та може призвести у майбутньому до прийняття ЄСПЛ рішень щодо порушення Україною статті 6 Конвенції.

Правові висновки Верховного Суду про необхідність відмови судом у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права зумовлюють вис-новок апеляційного суду, що спосіб захисту є неефективним, оскільки не передбачає двосторон-ньої реституції, як обов`язкового наслідку визнаного судом недійсним правочину і такий наслідок не може бути проігноровано сторонами.

У постанові Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №294/220/14-ц (касаційне провад-ження №61-9564св18) зроблено висновок, що потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через обрання Прокурором неефективного способу захисту заява ПП «КСАС» про застосування строку позовної давності судом не підлягає розгляду.

За наслідками перегляду оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що Прокурором обрано неефективний спосіб захисту, а відповідно судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про обґрунтованість позовних вимог і задоволення позову, а тому рішення госпо-дарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23 належить скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав ст.277 ГПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, визнання судом першої інстанції установленими обставин, що мають значення для справи, які не були доведеними та невідпо-відності обставинам справи висновків, викладених у рішенні, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Крім того, задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.129 ГПК України зумовлює покладення на Волинську обласну прокуратуру витрати Приватного підприємства «КСАС» в сумі 12 078,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги .

Керуючись ст. 34, 86, 129, 232, 233, 240, 275, 277, 282, 284, 287, 316 Господарського про-цесуального кодексу України Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «КСАС» на рішення господарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23 задоволити.

2. Рішення господарського суду господарського суду Волинської області від 07.05.2025 у справі №903/1302/23 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

3. Стягнути з Волинської обласної прокуратури , 43025, Волинська область, м.Луцьк, вул.Винниченка, буд.15) на користь Приватного підприємства «КСАС» (, 45601, Волинська область, Луцький район, с.Липини, вул.Рівненська, буд.75) 12 078,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити місцевому господарському суду видачу відповідного наказу.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня її прийняття.

6. Матеріали справи №903/1302/23 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Миханюк М.В.