ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/517/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп"

про: стягнення 84 308,30 грн

секретар судового засідання: С.Коваль

представники сторін:

від позивача: Т.Косенко

від відповідача: не з`явився

ОПИС СПОРУ

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" про стягнення 84 308,30 грн заборгованості, з яких: 68 207,75 грн основний борг, 3 904,37 грн інфляційні втрати, 1 137,38 грн відсотків річних та 11 058,80 грн пеня.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у жовтні 2024 року сторони уклали договір поставки на умовах 100% попередньої оплати. Позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, а проте відповідач товар не оплатив, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачу неустойку, 3 % річних та інфляційні втрати.

Відзив на позов відповідач суду не надав.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 11 червня 2025 року суд відмовив позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 12 червня 2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначив на 8 липня 2025 року.

8 липня 2025 року суд виніс окрему ухвалу Акціонерному товариству "Укрпошта" та відклав розгляд справи на 22 липня 2025 року.

17 липня 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення у справі у яких зазначено, що відповідач після пред`явлення позову сплатив основну заборгованість в повному обсязі, а саме: 10 липня 2025 року відповідач сплатив 12 000,00 грн, а 11 липня 2025 року сплатив 56 207,75 грн.

Ухвалою від 22 липня 2025 року суд закрив провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" у частині вимог про стягнення 68 207,75 грн основної заборгованості на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Таким чином, предметом розгляду даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача 3 904,37 грн інфляційних втрат, 1 137,38 грн відсотків річних та 11 058,80 грн пені.

У судовому засіданні позивач позов підтримав.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

24 жовтня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСТ-ОІЛ" (постачальник/позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" (покупець/відповідач) уклали договір поставки нафтопродуктів №24/10-3 (надалі договір), відповідно до предмету якого, постачальник зобов`язується передати в погоджені сторонами строки, а покупець прийняти і оплаті на умовах, викладених в договорі, нафтопродукти (бензин автомобільний, дизельне паливо), іменовані кілі за текстом - "товар".

Загальна кількість товару по даному договору - кількість товару по всім поставкам, здійсненим протягом дії договору.

Якість товару, який поставляється, повинна відповідати діючим ДСТУ і у випадках, передбачених діючим законодавством, супроводжуватись паспортами якості та сертифікатами відповідності заводу - виробника.

Умови поставки кожної партії товару визначаються відповідно до вимог Міжнародних правил "Інкотермс" (в редакції 2010 р.), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із характером дії даного договору на внутрішній території України, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору.

Згідно з положеннями розділу 3 договору, поставка товару здійснюється окремими партіями за заявками покупця, на підставі яких постачальником виставляється рахунок-фактура на оплату кожної партії товару. Номенклатура, кількість, ціна товару в партії визначаються у видаткових накладних на поставку партії товару (п.3.1.).

Сторони домовились вважати датою поставки товару дату видаткової накладної постачальника (п. 3.2.).

При передачі товару покупцю постачальник зобов`язаний видати товаро - транспортну накладну, на вимогу покупця сертифікат відповідності та паспорт якості заводу-виробника (п. 3.3.).

Товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем по якості - відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів (паспорт, сертифікат заводу-виробника), по кількості-відповідно до видаткових накладних та/або товаро - транспортних накладних на відповідності з вибраним базисом поставки партії товару (п. 3.4.).

Згідно з умовами пункту 4.1. договору, ціна на товар є договірною та визначається на кожну партію поставки товару в рахунках-фактурах постачальника, які є невід`ємною частиною цього договору та включає в себе ПДВ.

Згідно з умовами пункту 4.2. договору, загальна ціна договору складається із суми цін всіх партій товару (зазначених в рахунках-фактурах постачальника), поставленого протягом строку дії договору.

Відповідно до пункту 4.3. договору, сторони домовились, що оплата товару здійснюється покупцем на умовах 100% попередньої оплати.

Відповідно до пункту 4.4. договору, покупець здійснює оплату товару на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 4.5.).

З наявних у справі доказів видно, що позивач здійснював поставку товару відповідачу наступними партіями: 24 жовтня 2024 року на суму 20 210,00 грн, 28 жовтня 2024 року на суму 25 850,00 грн, 29 жовтня 2024 року на суму 20 703,50 грн, 5 листопада 2024 року на суму 21 384,50 грн, 14 листопада 2024 року на суму 23 180,00 грн, 14 листопада 2024 року 26 125,00 грн, 19 листопада 2024 року на суму 21 379,75 грн, 22 листопада 2024 року на суму 20 000,00 грн, 27 листопада 2024 року на суму 22 475,00 грн, 29 листопада 2024 року на суму 6 900,00 грн.

Позивач вказує, що на момент останнього відвантаження товару (29.11.2024) заборгованість відповідача складала 118 207,75 грн. З цієї дати відповідач здійснив ще дві оплати за відвантажений товар на загальну суму 50 000,00 грн. Дата останньої оплати 05.05.2025 р.

Станом на 05.05.2025 року відповідач фактично сплатив 140 000,00 грн, тобто здійснив розрахунок за товар поставлений позивачем з 24.10.2024 по 14.11.2024 у розмірі 137 453,00 грн.

Станом на момент подання позовної заяви, заборгованість відповідача за відвантажений товар складала 68 207,75 грн.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Керуючись пунктом 5.1. договору, а також посилаючись на положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" позивач нарахував відповідачу 11 058,80 грн пені.

Також, керуючись положеннями статті 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу з 19 листопада 2024 року по 9 червня 2025 року 3 904,37 грн інфляційних втрат та з 19 листопада 2024 року по 9 червня 2025 року 1 137,38 грн відсотків річних.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються постачання товару/продукції за договором поставки. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права в частині своєчасної оплати отриманого відповідачем товару порушеними.

Як унормовано положеннями статті 11 ЦК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно з нормами статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 525 ЦК України, встановлено що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив, що матеріали справи не містять доказів оплати поставленого товару станом на час пред`явлення позову в розмірі 68 207,75 грн.

Таким чином відповідачем допущено прострочення сплати вартості отриманого товару. Такими діями відповідач порушив права позивача.

Разом з тим, суд установив, що відповідач після пред`явлення позову сплатив основну заборгованість в повному обсязі, а саме: 10 липня 2025 року сплачено 12 000,00 грн, а 11 липня 2025 року 56 207,75 грн.

Ухвалою від 22 липня 2025 року суд закрив провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" у частині вимог про стягнення 68 207,75 грн основної заборгованості на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (відсутній предмет спору).

Таким чином, предметом розгляду даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача нарахувань за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань: 3 904,37 грн інфляційних втрат, 1 137,38 грн відсотків річних та 11 058,80 грн пені.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).

За прострочення оплати поставленого товару з 19 листопада 2024 року по 9 червня 2025 року позивач нарахував відповідачу 3 904,37 грн інфляційних втрат та 1 137,38 грн відсотків річних.

Суд перевірив заявлену до стягнення суму інфляційних втрат та відсотків річних, та визнав наданий розрахунок законним та обґрунтованим.

Щодо вимог про стягнення пені суд відзначає наступне.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавства України.

Позивач нарахував відповідачу 11 058,80 грн пені.

За правилами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як передбачено пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд установив, що у вчиненому сторонами правочині відсутні умови про розмір та базу нарахування пені за прострочення оплати товару.

Так, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Аналогічні правові висновки наводить Верховний Суд у своїй постанові від 10 грудня 2019 року по справі № 904/4156/18.

Згідно з нормами статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд звертає увагу позивача, що положення статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначають порядок обрахунку пені та обмеження її розміру, проте не встановлюють розмір пені який застосовується у випадку порушення грошового зобов`язання, оскільки такий розмір у зобов`язанні встановлюється сторонами у договорі (правочині) як вид забезпечення виконання зобов`язання виключно у письмовій формі, недодержання форми якої свідчить про нікчемність такого забезпечення, що зазначено у статті 547 ЦК України.

Підсумовуючи наведене, за відсутності у правочині умов щодо розміру та бази нарахування пені, підстави для стягнення заявленої позивачем до стягнення пені відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Висновки суду

Встановлені обставини щодо прострочення виконання відповідачем договірних зобов`язань з оплати поставленого товару свідчать про порушення відповідачем прав позивача.

З урахуванням наведеного, суд робить висновок, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 904,37 грн інфляційних втрат та 1 137,38 грн відсотків річних є законними та обґрунтованими, а отже такими, що мають бути задоволені.

Натомість у задоволенні вимог про стягнення пені суд відмовляє, оскільки у договорі, який став підставою для правовідносин сторін, відсутні умови щодо розміру та бази нарахування пені.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору за даними вимогами при зверненні з позовом до суду складав 2 422,40 грн. (з врахуванням коефіцієнту 0,8).

Ухвалою від 22 липня 2025 року суд закрив провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" у частині вимог про стягнення 68 207,75 грн основної заборгованості на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (відсутній предмет спору).

Згідно з приписами статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, судовий збір у розмірі 1 959,79 грн може бути повернутий особі яка його сплатила.

Решта судового збору що становить слід розподілити пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 317,75 грн покладається на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні частини вимог, а 144,86 грн покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням частини вимог.

У позові позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до правил частини 1 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У своєму позові позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на надання правової допомоги складає 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

17 липня 2025 року позивачем подано заяву про долучення доказів понесення судових витрат, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з нормами частини 3 статті 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 2-6 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою та необхідною, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Так, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем було подано копії: договору про надання правової допомоги №06-06/2025-5 від 6 червня 2025 року, додаток №1 до договору (завдання), ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт приймання-передачі наданих послуг від 15 липня 2025 року.

Згідно з умовами пункту 4.2. договору про надання правової допомоги, розмір винагороди адвоката встановлюється виходячи із обсягу фактично наданих послуг та оплачується клієнтом на підставі акту приймання - передачі виконаних робіт.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 15 липня 2025 року сторонами погоджено наступні роботи адвоката: вивчення та аналіз матеріалів спору, дослідження нормативних документів, практики, складення претензії 1 000,00 грн, складення проекту позовної заяви 2 000,00 грн, виконання розрахунку заборгованості 2 000,00 грн, подання до суду позову 1 000,00 грн, складання додаткових заяв - 2 000,00 грн, участь у судових засіданнях 2 000,00 грн.

Таким чином суд констатує, що позивачем надано докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу у справі в розмірі 10 000,00 грн.

Суд відзначає, що виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас необхідно зазначити, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:

1) за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);

2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. За таких умов, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;

4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Розмір таких витрат також повинен бути обґрунтованим. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та предмету спору, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

На думку суду цей спір не відноситься до категорії складних.

На переконання суду, підготовка до справи не потребувала дослідження значного обсягу законодавства, судової практики чи опрацюванню великого обсягу документів. Отже підготовка до судового розгляду цієї справи не потребувала залучення значних матеріальних або часових ресурсів.

Дослідивши опис наданих послуг суд не знаходить підстав для повного покладення на відповідача витрат щодо зазначених у акті наданих послуг: складення претензії (не є обов`язковими (необхідними) витратами та не стосується спору у справі), виконання розрахунку штрафних санкцій (суд відмовив у позові в частині вимог про стягнення пені), подання позовної заяви (на думку суду такі витрати входять до витрат зі складання та оформлення позовної заяви), складання та подання додаткових заяв (у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, заява про усунення недоліків обумовлена діями позивача).

Суд зазначає, що підготовка клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також власне участь у засіданні у зазначеному режимі не є процесуальним обов`язком сторони, а є її правом. А отже витрати на підготовку таких клопотань не є обов`язковими та неминучими витратами, оскільки вказані дії спрямовані на полегшення доступу учасника справи до правосуддя. Такі витрати, на переконання суду, недоцільно покладати на іншу сторону. Водночас обрання способу проведення судового засіданні в режимі відеоконференції є прерогативою учасника, який подав відповідне клопотання та знаходиться поза волею інших учасників справи. Представник позивача брав участь у засіданні у режимі відеоконференції поза межами суду у найбільш зручних для себе умовах, а доказів явки до приміщення іншого суду матеріали справи не містять. За таких умов покладення витрат у цій частині на відповідача не відповідатиме принципу пропорційності.

Щодо обґрунтованості та пропорційності судових витрат відносно до предмету спору суд відзначає, що такий спір є типовим, що не потребує залучення значних ресурсів для здійснення представництва та надання послуг із правового захисту.

За таких умов суд вважає, що вартість послуг з представництва у судових засіданнях вказана позивачем, у порівнянні з реальними витратами часових та інших ресурсів на представництво інтересів позивача, не у повній мірі відповідає принципу пропорційності судових витрат.

Отже, при здійсненні розподілу витрат суд оцінив обґрунтованість заявлених витрат з врахуванням критеріїв: пов`язаності витрат з розглядом справи; обґрунтованості та пропорційності їх розміру до предмета спору та ціни позову; важливості та значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З огляду на таке суд вважає за можливе застосувати положення частини 5 статті 129 ГПК України та врахувати під час вирішення питання про розподіл судових витрат наведені вище обставини.

Оцінюючи витрати позивача з урахуванням усіх аспектів цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат, суд робить висновок про те, що обґрунтованим, розумним, справедливим та співрозмірним у даному випадку є призначення позивачу 5 000,00 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Решту витрат суд покладає на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" (34500, Рівненська обл., Сарненський р-н, місто Сарни, вул. Шевченка, будинок, 41, ідентифікаційний код 42017928) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" (08298, Київська обл., Бучанський р-н, селище міського типу Коцюбинське(з), вул.Пономарьова, будинок 7-3/2,ідентифікаційний код 44789206) 3 904 (три тисячі дев`ятсот чотири) грн 37 коп інфляційних втрат, 1 137 (одна тисяча сто тридцять сім) грн 38 коп відсотків річних, 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп витрат на професійну правничу допомогу та 144 (сто сорок чотири) грн 86 коп судового збору.

3. У задоволенні вимог про стягнення 11 058,80 грн пені відмовити.

4. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 317,75 грн покласти на позивача.

5. Ухвалою суду повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" (08298, Київська обл., Бучанський р-н, селище міського типу Коцюбинське(з), вул.Пономарьова, будинок 7-3/2,ідентифікаційний код 44789206) з державного бюджету України 1 959 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 79 коп судового збору.

Позивач (Стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю "Рост-Оіл" (08298, Київська обл., Бучанський р-н, селище міського типу Коцюбинське(з), вул.Пономарьова, будинок 7-3/2,ідентифікаційний код 44789206).

Відповідач (Боржник): Товариствj з обмеженою відповідальністю "СВВ Олімп" (34500, Рівненська обл., Сарненський р-н, місто Сарни, вул. Шевченка, будинок, 41, ідентифікаційний код 42017928).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 23 липня 2025 року.

Суддя Андрій КАЧУР