ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2025 р. Справа№ 910/1888/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2024

у справі №910/1888/24 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс»

про стягнення 49 140, 00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулося Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця», позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» (далі ТОВ «Рейл Лоджистікс», відповідач) про стягнення неустойки в сумі 49 140, 00 грн за договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у серпні 2023 за залізничною накладною № 05724 сполученням зі станції Воля Барановська на адресу ТОВ «Спецавтоінвест» станція Тернопіль Львівської залізниці надійшов вантаж у вагоні № 57439366, при комісійному зважуванні якого виявлено перевантаження вагона понад норму та вантажопідйомність, що загрожувало безпеці руху та суперечить Правилам технічної експлуатації вагонів. Оскільки платником за даним перевезенням є ТОВ «Рейл Лоджистікс», то позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з нього неустойки за перевантаження вагонів у сумі 49 140,00 грн.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, подав відзив, в якому проти позову заперечив, зазначив, що відповідач не є стороною угоди про перевезення та не є відправником товару, а тому вимоги позивача є безпідставними. Крім того відповідач вказав, що надані позивачем докази містять суперечливі відомості щодо встановленої ваги товару та нумерації вагону, а отже, такі докази є неналежними, при цьому наданий позивачем комерційний акт № 350002/47 від 18.08.2023 не підписаний уповноваженими особами АТ «Укрзалізниця».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2024 у справі №910/1888/24 позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» про стягнення 49 140,00 грн. задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» (03150, м. Київ, вул. Ділова, будинок 5, корпус 2, ідентифікаційний код 40637393) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ідентифікаційний код 40075815) неустойку в сумі 49 140 (сорок дев`ять тисяч сто сорок) грн. 00 коп. та судовий збір у сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апелянт повністю не погоджується з оскаржуваним рішенням з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції при його прийнятті норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування (дослідження) ним обставин цієї справи та, як наслідок, невірно зроблені правові висновки, а також ненадання належної правової оцінки тим доводам (доказам), які були надані Відповідачем на обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позовної заяви Позивача.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

Висновок суду першої інстанції щодо нібито відповідності комерційного акта №350002/47 вимогам законодавства (в частині його підписання) є помилковим, складений Позивачем у спірних відносинах комерційний акт №350002/47 (на який Позивач посилається як на головний доказ у цій справі) є неналежно складеним (тобто, з грубим порушенням встановленого законодавством порядку), а, отже, є недопустимим доказом.

Зі змісту п. 10 Правил №334 та Довідника професій на залізничному транспорті чітко слідує, що комерційний акт №350002/47 від імені залізниці (Позивача) обов`язково має бути підписаний двома особами, що обіймають керівні посади, та працівником станції, який особисто здійснював перевірку.

Натомість наданий Позивачем комерційний акт №350002/47 підписаний тільки однією особою, що займає керівну посаду (а саме заступником начальника станції Здолбунів - Климчук А.В.), що є грубим порушенням чинного законодавства України.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що комерційний акт №350002/47, всупереч п. 10 Правил №334, підписаний тільки однією особою, що займає керівну посаду (заступником начальника станції Здолбунів - Климчук А.В.), а жодний з двох інших підписантів (ані комерційний агент Місюра О.І. , ані приймальник поїздів - Мороз В.Ф.) на момент підписання комерційного акта №350002/47 не був особою, яка займала керівну посаду або особою, яка належним чином була уповноважена на виконання функцій саме за керівними посадами, перелік яких визначено у п. 10 Правил №334.

Із вищевказаного слідує, що факт невідповідності маси вантажу у спірному перевезенні зафіксовано Позивачем у комерційному акті №350002/47, який було складено залізницею (Позивачем) без дотриманням вимог Правил №334, з огляду на те, що такий акт не містить підпису начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і підписання цього акта трьома працівниками залізниці за недоведеності виконання цими особами функцій саме зазначеної посадової особи - начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) наведеного дефекту аж ніяк не усуває.

Відхиляючи вищенаведений довід Апелянта (Відповідача), очевидно, що суд першої інстанції помилився в тому, що неналежним чином розібрався у змісті відповідної норми матеріального права (п. 10 Правил №334), невірно витлумачив її в контексті застосування до спірних відносин, та, як наслідок, прийняв помилкове рішення у цій справі.

Комерційний агент Місюра О.І. не мав чітких повноважень на підписання комерційних актів, в тому числі комерційного акта №350002/47, й безвідносно до вищевказаного недоліку (в частині необхідності обіймання керівної посади на момент підписання комерційного акта №350002/47 або наявності повноважень на виконання функцій саме за керівними посадами, перелік яких визначено у п. 10 Правил №334).

Допустимими доказами неправильного зазначення у накладній маси вантажу, відправленого вантажовідправником залізницею до станції призначення для отримання вантажоодержувачем, у розумінні ч. 1 ст. 77 ГПК, є належно складені працівниками залізниці комерційні акти за наслідком контрольного зважування вантажу, який було здано до перевезення залізницею.

Утім, складений Позивачем у спірних відносинах через очевидні та грубі недоліки, допущені при підписанні, наявний в матеріалах цієї справи комерційний акт №350002/47 не може вважатися належним і достовірним доказом у розумінні ст. ст. 76, 78 ГПК.

Висновок щодо застосування норм матеріального права (п. 10 Правил №334) при здійснення оцінки наявних доказів узгоджується з релевантною для даного випадку позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 23.11.2018 у справі №916/2450/17, врахування якої визначено ч. 4 ст. 236 ГПК України.

У зв`язку з невідповідністю вимогам чинного законодавства (зокрема, п. 10 Правил №334) та іншими недоліками (протиріччями), ані поданий Позивачем до суду в якості головного (основного) доказу комерційний акт №350002/47, ані надані суду акти загальної форми, є неналежними та недопустимими доказами у цій справі, а тому не повинні були братися судом першої інстанції до уваги при вирішенні цієї справи.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, не в повній мірі дослідив (з`ясував) обставини, що мають значення для справи, зробив невірні висновки, не надав належної оцінки доводам (доказам) Відповідача проти задоволення позовної заяви.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2024 у справі №910/1888/24, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2025 справу №910/1888/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Кравчука Г.А., Коробенко Г.П.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи апелянта, оскаржуване рішення просить залишити без змін. У відповіді на відзив апелянт наполягає на доводах своєї апеляційної скарги, в той же час представник позивача в запереченнях на відповідь на відзив наводить доводи в обґрунтування своєї позиції у справі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом встановлено, що 20.03.2020 між ТОВ "Рейл Лоджистікс» (замовник) та АТ «Українська залізниця» був укладений публічний договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом шляхом підписання заяви-приєднання № 40637393/2020-001 про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору про надання послуг з організації та перевезення вантажів залізничним транспортом, текст якого розміщено на офіційному веб-сайті: http://uz-cargo.com.

Відповідно до пункту 1.1. предметом договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі послуги) і проведення розрахунків за ці послуги.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до залізничної накладної № 05724 із станції Воля Барановська на адресу ТОВ «Спецавтоінвест» станція Тернопіль Львівської залізниці надійшов вантаж (технічна сіль) у вагоні № 57439366, відправникGroup SP. Z O.O ul. Wolska 11.20-411 Lublin. По пор. ТОВ «Саліна Трейд компані», отримувач ТОВ «Спецавтоінвест», платник ТОВ "Рейл Лоджистікс ".

На станції Здолбунів Львівської залізниці 17.08.2023 о 13:25 працівниками станції був складений акт загальної форми № 1327 ГУ-23 у зв`язку з підозрою перевантаження вантажу понад масу, визначену в документах. О 13:37 того ж дня було здійснено відчеплення вагона №57439366 з причин його несправності (вагон завантажено понад його вантажопідйомність), про що був складений акт загальної форми № 11491.

18.08.2023 був складений акт загальної форми № 8155 ГУ-23, відповідно до якого при комісійному переважуванні вагона встановлено, що брутто вантажу 93 500 кг., тара вагона з ПД 21600 кг, нетто 71900 кг.

За результатами комісійного зважування вагону №57439366 також було складено комерційний акт № 350002/47 від 18.08.2023, у якому зазначено, що у перевізних документах вагону № 57439366 вказана маса нетто вантажу 64610 кг, тара 21600 кг, вантажопідйомність вагону 70 тон, а в дійсності було виявлено, що маса нетто 71900 кг, брутто 93 500 кг, тара 21600 кг, що більше заявленої ваги на 7290 кг та більше вантажопідйомності вагону на 1900 кг.

Оскільки за показниками ваги вагон № 57439366 був навантажений понад норму та вантажопідйомність, що відповідно до п. 15.27 розділу 15 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.96 № 411, загрожувало безпеці руху, зазначений вагон був затриманий на станції Здолбунів Львівської залізниці для відвантаження надлишку вантажу.

Надлишок вантажу (3600 кг) з дозволу Рівненської митниці ДФС було відвантажено у вагон № 63760854 і відправлено на станцію призначення, оскільки вантаж знаходився під митним контролем.

Ураховуючи встановлення факту перевантаження вагону понад норму та понесення АТ «Українська залізниця» витрат, пов`язаних з перевезенням вантажу, позивач звернувся до ТОВ «Рейл Лоджистікс» з претензією № ДН-3-01/11 від 07.11.2023 щодо сплати неустойки в сумі 49 140,00 грн.

У відповідь на претензію ТОВ «Рейл Лоджистікс» листом № 448 від 11.12.2023 повідомило залізницю про те, що товариство не є відправником вагону № 57439366 за залізничною накладною № 05724, а тому вимога щодо сплати неустойки є безпідставною та не підлягає задоволенню.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами (ч. 5 ст. 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч. 2 ст. 908 та ст. 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Перевезення вантажів залізничним транспортом регулюється Статутом залізниць України (далі - Статут), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Правилами перевезення вантажів, що на підставі цього Статуту затверджені наказом Міністерства транспорту України.

Пунктом 4 Статуту встановлено, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення, зокрема Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (абревіатура СМГС), до якої Україна долучилась 05.06.1992.

Ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу у прямому міжнародному залізничному сполученні та в прямому міжнародному залізнично-паромному сполученні (§ 1 ст. 3 СМГС).

За відсутності відповідних положень в цій Угоді застосовується національне законодавство тієї Сторони, в якій уповноважена особа реалізує свої права (ст. 5 СМГС).

Порядок застосування умов цієї Угоди, а також спеціальні умови перевезень окремих видів вантажів встановлюються Правилами перевезень вантажів (додаток 1 до цієї Угоди) (§1 ст. 8 СМГС).

Відповідно до договору перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу (§1 ст. 14 СМГС).

Укладення договору перевезення підтверджується накладною (§ 3 ст. 14 СМГС).

Неправильні або неточні відомості, внесені до накладної, не впливають на дійсність договору перевезення (§ 4 ст. 14 СМГС).

Відповідно до § 1 ст. 16 СМГС відправник забезпечує правильність відомостей та заяв, зазначених ним у накладній. Він несе відповідальність за всі наслідки від неправильного, неточного чи неповного зазначення цих відомостей та заяв, а також за їх внесення у невідповідну графу накладної.

Якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, сплата провізних платежів є обов`язком:

1)відправника перевізникам, що беруть участь у перевезенні вантажу, за винятком перевізника, що видає вантаж за здійснюване ними перевезення;

2) одержувача - перевізнику, який видає вантаж, за здійснюване ним перевезення.

Відносно неустойки діє такий же порядок (§ 1 ст. 31 СМГС).

Якщо відправник або одержувач виконання своїх обов`язків передбачених § 1 даної статті покладають на третю особу, то ця особа має бути вказана відправником у накладній в якості платника (§ 2 ст. 31 СМГС).

Згідно залізничної накладної №05724 в графах №№ 3, 23 ТзОВ "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" вказано як платник, а отже і є відповідальним за всіма платежами що виникають в процесі перевезення.

Провізні платежі і неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якому проводиться оплата (§ 5 ст. 31 СМГС).

Перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов`язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосовуваними тарифами і викликані причинами, не залежними від перевізника. Дані витрати встановлюються на дату їх виникнення окремо для кожної відправки і підтверджуються відповідними документами (§ 1 ст. 32 СМГС).

Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку, передбаченому статтею 31 "Сплата провізних платежів і неустойок" (§ 2 ст. 32 СМГС).

У відповідності до ч. 1, 2, 4 статті 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

У відповідності до п.3 ч.1 § 3 статті 16 СМГС стягується неустойка за перевантаження вагону понад його вантажопідйомність. Неустойка стягується у відповідності до ч.3 статті 16 СМГС у п`ятикратному розмірі провізної плати за перевезення надлишку маси вантажу по залізниці, на якій було виявлено цей надлишок.

Згідно ст. 16 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення нараховано неустойку у розмірі 49 140,00 грн. (розрахунок додається), яка має бути оплачена відповідачем відповідно до вищенаведених норм. Неустойка по п.3 цього параграфа стягується у відповідності до приписів ст. 31 СМГС у п`ятикратному розміру провізної плати за перевезення надлишку маси вантажу, що належить перевізнику, який виявив цей надлишок.

Як зазначалося вище, ст. 31 СМГС визначено, що сплата провізних платежів перевізнику, що видає вантаж, за здійснене ним перевезення, є в даному випадку обов`язком платника (§2 ст.31).

Отже, при імпортному перевезенні стягнення неустойки та провізних платежів з платника за допущене відправником навантаження вагону понад його максимальну вантажопідйомність передбачено ст. 31 СМГС незалежно від того чи є його вина у виявленому порушенні.

Відповідно до вимог ч.1§1 ст. 29 перевізник складає комерційний акт, якщо при перевірці вантажу під час його перевезення констатує невідповідність маси, що вказані у накладній. Комерційний акт є результатом контрольного комісійного та статичного зважування. Витяг із технічного паспорту засобу вагововимірювальної техніки 052-Е долучено до позову.

Пункт 35.2 Додатку 1 до СМГС передбачає, що комерційний акт підписується представниками перевізника і представником отримувача вантажу, якщо він брав участь у перевірці вантажу.

Як зазначено у п.35.6 розділу VII Правил перевезення вантажів, які є додатком 1 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення: «Форма бланка комерційного акта наведена в додатку VII до даних Правил».

Згідно п.4.2 Службової інструкції до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення "Пояснення по заповненню комерційного акта" у графі 18 комерційного акту проставляються підписи присутніх при перевірці вантажу представників учасників перевезення, а також вказуються їх прізвище та ім`я. Ставиться відтиск календарного штемпеля перевізника, який склав комерційний акт.

Пункт 10 Правил складання актів у даному випадку не застосовуються, оскільки Додаток 1 до СМГС та Службова інструкція до СМГС регулює питання підписантів комерційного акту.

Також Додаток 1 містить встановлений зразок комерційного акту, тобто форму комерційного акту ГУ-22 використовують для перевезень у межах території України. Згідно форми комерційного акту, наведеного в додатку VII Правил перевезення вантажів, він має підписуватись з боку перевізника 2-ма особами без зазначення їх посад. Додатком 7 до Додатку 1 «Правила перевезення вантажів» до СМГС встановлено зразок комерційного акту, з якого чітко вбачається, хто саме його підписує.

Зокрема, комерційний акт СМГС підписує два представника перевізника, перелік посад яких не є вичерпним.

Проте, відповідно до п. 10 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 року за № 567/6855, комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці.

Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Таким чином п. 10 Правил складання актів чітко передбачає посади трьох осіб, які мають право підписувати комерційні акти.

Комерційний акт №350002/47 підписано заступником начальником станції Анатолієм КЛІМЧУКОМ, агентом комерційним Оленою МІСЮРОЮ та приймальником поїздів Василем МОРОЗОМ.

Заступник начальника станції Анатолій КЛІМЧУК являється підписантом, який не потребує пояснень.

Агент комерційний Олена МІСЮРА є працівник станції, який здійснював перевірку та діяв відповідно до п.5.22 своєї ПОСАДОВОЇ ІНСТРУКЦІЇ, а саме виконує завдання та обов`язки згідно п.2 «Інструкції прийомоздавача вантажу», яка затверджена наказом Укрзалізниці №157-Ц від 02.04.2002 та п.4 зазначеної інструкції в частині підписання комерційних актів, як завідувач вантажного двору .

Приймальник поїздів Василь МОРОЗ є працівник станції, який особисто здійснював перевірку.

Копія ПОСАДОВОЇ ІНСТРУКЦІЇ агента комерційного та витяг зі штатного розпису станції Здолбунів долучено до позовної заяви.

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського

суду у справі № 916/2450/17 виклав правову позицію, що пунктом 10 Правил складання актів на виконання статті 129 Статуту залізниць визначено імперативно частину суб`єктного складу працівників залізниці, які є уповноваженими особами на підписання комерційних актів: начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи), працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також передбачено можливість участі в складенні комерційного акта одержувача вантажу, якщо він брав участь у перевірці, або інших працівників залізниці.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2018 у справі №910/3930/17 та від 18.06.2018 у справі №910/11397/17, від якої колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вважає за необхідне відступати.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Відповідно до п. 10 Правил складання актів комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2018 у справі № 910/3930/17 та від 18.06.2018 у справі № 910/11397/17.

За змістом частин 1, 3 статті 64 та частини 3 статті 65 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство, як організаційна форма господарювання, може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо) та самостійно визначає свою організаційну структуру, чисельність працівників та штатний розпис. Керівництво підприємством здійснюється його керівником, який призначається (обирається) власником (власниками) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядову раду такого підприємства (у разі її утворення) та відповідно до статуту є посадовою особою цього підприємства з правом розподілу обов`язків між працівниками підприємства.

Отже, якщо в штаті структурного підрозділу залізниці не передбачено посади начальника вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи), то на підставі наказу начальника такого підрозділу залізниці чи відповідно до робочої (посадової) інструкції іншого працівника залізниці має бути уповноважено на підписання від імені залізниці комерційних актів для забезпечення вимоги щодо їх оформлення за підписом трьох осіб, перелік яких визначено пунктом 10 Правил складання актів, і такими доказами можуть підтверджуватися повноваження осіб на підписання комерційного акта.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21.05.2018 у справі №916/2001/17 та від 23.06.2018 у справі №916/1993/17, та у справі №905/2360/18 від 21.08.2019.

Робоча інструкція - це організаційно-правовий документ, у якому відображається повний перелік завдань та обов`язків, відповідальність робітників, а отже твердження скаржника, що підписантами комерційного акта зобов`язані бути 2 особи, які займають керівні посади є такою що суперечить правовій позиції у справі №916/2450/17.

Позивачем в підтвердження обставин невідповідності маси складено Комерційний акт №350002/47, при оформленні якого дотримано, в тому числі і вимоги п.10 Правил складання актів.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку комерційний акт був підписаний заступником начальника станції Анатолієм Клімчуком, комерційним агентом Оленою Місюрою, яка є працівником станції та здійснювала перевірку відповідно до покладених на неї посадових обов`язків згідно з п. 522 посадової інструкції № 28/ДС, а також приймальником поїздів Василем Морозом, який особисто здійснював перевірку. За таких обставин судом обгрунтовано відхилено доводи відповідача про відсутність повноважень у вищезазначених осіб на підписання комерційних актів.

У відповідності до п. 3 параграфу 3 ст. 16 УМВС за перевантаження вагону понад його вантажопідйомність стягується неустойка.

Неустойка, згідно з п. 3 цього параграфу, стягується у відповідності з приписами статті "Сплата провізних платежів і неустойок" у п`ятикратному розмірі провізної плати за перевезення надлишку маси вантажу, належної перевізнику, який виявив цей надлишок (абз. 8 параграф 3 ст. 16 УМВС.)

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі положень ст. 16 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення позивачем було нараховано відповідачу до сплати неустойку у розмірі 49 140,00 грн за перевезення надлишку маси вантажу у вагоні № 63760854.

За висновками суду розрахунок, наданий позивачем, є обґрунтованим та арифметично вірним.

Судом враховано, що згідно зі ст. 31 УМВС сплата провізних платежів перевізнику, що видає вантаж, за здійснене ним перевезення є, в даному випадку, обов`язком платника відповідача у справі, а отже, при імпортному перевезенні стягнення неустойки з платника за допущене відправником навантаження вагону понад його максимальну вантажопідйомність відбувається незалежно від того чи є вина платника у виявленому порушенні.

Щодо тверджень відповідача про суперечливість інформації, яка зазначена в актах загальної форми № 11491 від 17.08.2023; № 1327 від 17.08.2023, № 8155 від 18.08.2023; № 50 від 23.08.2023; № 51 від 23.08.2023 щодо ваги товару, завантаженого у вагон № 5743966, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності.

У спірних відносинах акти загальної форми № 1327 від 17.08.2023, № 8155 від 18.08.2023 та № 11491 від 17.07.2023 були складені з метою засвідчення невідповідності маси вагону та затримки вагону № 57439366.

При цьому з акту загальної форми № 1327 від 17.08.2023 вбачається, що зважування вагону відбулося по прибутті поїзда у зв`язку з підозрою на перевантаження під час зважування на електронній тензометричній вазі. На підставі вказаного акту вагон був затриманий, відчеплений, а 18.08.2023 було здійснено комісійне переважування вагону, про що було складено акт загальної форми № 8155 та встановлено, що брутто вантажу 93 500 кг, тара вагона з ПД 21600 кг, нетто 71900 кг. Дана інформація відповідає відомостям, які зазначені в комерційному акті № 350002/47 від 18.08.2023, на підставі якого нараховано позивачу неустойку.

Акт загальної форми № 11491 містить описку щодо номеру вагону, проте, зі змісту акту можна встановити, що він був складений саме відносно вагону № 57439366.

У свою чергу, після проведення контрольного комісійного зважування, 23.08.2023 були складені акти загальної форми №№ 50, 51, де засвідчено обставини виявлення навантаження вагону понад норму та нараховані платежі внаслідок затримки вагону.

Відповідно до ч. 1 параграфу 1 ст. 29 УМВС перевізник складає комерційний акт, якщо при перевірці вантажу під час його перевезення констатує невідповідність маси, що вказана у накладній. Комерційний акт є результатом контрольного комісійного та статичного зважування, отже, встановлені у комерційному акті факти і об`єми перевантаження відповідно до ст. 129 Статуту залізниць України є підставою для виникнення у ТОВ «Рейл Лоджистікс» відповідальності за перевантаження вантажу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову.

Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, дійсним обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Доводи та міркування скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у даній справі, та не впливають на прийняття рішення у даному спорі, внаслідок чого у задоволенні апеляційної скарги відповідача належить відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позовних вимог.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276 ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2024 у справі №910/1888/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2024 у справі №910/1888/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс».

4. Матеріали справи № 910/1888/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук