cправа № 906/1129/24
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Бенедисюка І. М.
до ухвали Верховного Суду від 14.07.2025 у справі № 906/1129/24
за касаційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель»
на рішення Господарського суду Житомирської області від 26.03.2025
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025
у справі № 906/1129/24
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (Агенція, позивач)
до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирська торгова компанія» (Товариство, відповідач)
про стягнення 3 294 615,00 грн.
Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу Агенції на рішення Господарського суду Житомирської області від 26.03.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 у справі № 906/1129/24 за позовом Агенції до Товариства про стягнення 3 294 615,00 грн, вирішив відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
При постановленні вказаного судового рішення мною, суддею Бенедисюком І. М., висловлено окрему думку такого змісту.
Першочергово вважаю за необхідне зазначити, що статтями 292-294 ГПК України врегулювано порядок та строки вирішення питання щодо залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, відмови у відкритті касаційного провадження, відкриття касаційного провадження.
Зокрема, згідно з приписами частини першої статті 292 ГПК України касаційна скарга реєструється у день її надходження до суду касаційної інстанції та не пізніше наступного дня передається судді-доповідачу, визначеному в порядку, встановленому статтею 32 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо: касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню; є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від поданої раніше касаційної скарги цієї ж особи на це саме судове рішення; є постанова про залишення касаційної скарги цієї ж особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення; скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними; Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє не пізніше ніж через двадцять днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків (частина п`ята статті 293 ГПК України).
За відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій повідомляється про дату, час і місце розгляду скарги, а також про витребування матеріалів справи (частина перша статті 294 ГПК України).
Питання про відкриття касаційного провадження у справі вирішується колегією суддів у складі трьох суддів не пізніше двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня надходження заяви про усунення недоліків, поданої у порядку, визначеному статтею 292 цього Кодексу (частина третя статті 294 ГПК України).
Наведені вище положення ГПК України дають підстави дійти висновку, що законодавець чітко визначив двадцятиденний строк для вирішення питання щодо залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, відмови у відкритті касаційного провадження, відкриття касаційного провадження.
Іншими словами, ГПК України встановлює вимоги до форми і змісту касаційної скарги, а також умови, етапи та механізм реалізації прав та обов`язків учасниками судового процесу свого права на касаційне оскарження судового рішення.
Так, згідно з приписами пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до підпункту 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Однак, Агенцією до касаційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 26.03.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 у справі № 906/1129/24 не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Натомість у касаційній скарзі Агенцією викладено клопотання про відстрочення сплати судового збору.
Приписами частини другої статті 292 ГПК України передбачено, що у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Отже, сукупний аналіз приписів статей 290, 292, 294 ГПК України дає підстави вважати, що колегія суддів мала би першочергово вирішити питання щодо відповідності касаційної скарги вимогам статті 290 ГПК України та, відповідно, розглянути клопотання Агенції про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Крім того, не погоджуюсь із колегією суддів щодо можливості застосування положень пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України у вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Агенції на рішення Господарського суду Житомирської області від 26.03.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 у справі № 906/1129/24, з огляду на таке.
Як вбачається із доводів касаційної скарги Агенція, як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо меж застосування статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій за державними контрактами на поставку товарів оборонного призначення, укладеними в особливий період, - під час дії правового режиму воєнного стану.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України колегія суддів виходила із того, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки. Верховний Суд неодноразово посилався та враховував власні висновки з цього питання, зокрема й у спорах щодо виконання державних контрактів на поставку товарів оборонного призначення під час дії воєнного стану.
Вважаю за необхідне підкреслити, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки. Однак, як свідчить численна та послідовна практика Верховного Суду у вирішенні питання правильності застосування означених норм матеріального права, результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України.
З огляду на наведене вище, вважаю, що у цьому випадку відмова у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України без відкриття касаційного провадження та перевірки правильності застосування означений вище норм права судами першої та апеляційної інстанції на підставі фактичних встановлених судами обставин справи, в межах доводів та вимог касаційної скарги, за відсутності у суду касаційної інстанції матеріалів судової справи є занадто формальним підходом при вирішенні означеного питання.
Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.
Суддя І. Бенедисюк