ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1264/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О.

за участі секретаря судового засідання Дробиш К.А.,

дослідивши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» (65114, м. Одеса, проспект Маршала Жукова, буд. 47/3)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНОГРУП» (65066, м. Одеса, пров. Чапаєва, буд. 5)

про стягнення 1 099 099, 84 грн

у відкритому судовому засіданні

представники сторін:

від позивача: Левіт В.С.;

від відповідача: Шабашова Т.В.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

30.03.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» (далі ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ», позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом, сформованим в системі «Електронний суд» (вх. № 1298/25 від 31.03.2025), з урахуванням заяви, сформованої в системі «Електронний суд» 05.06.2025 (вх. № 17989/25 від 06.06.2025), про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНОГРУП» (далі ТОВ «ЕНОГРУП», відповідач) 23 916,79 грн пені, 179 891, 04 грн 3 % річних, 895 292, 01 грн інфляційні втрати, а також 16 486, 50 грн судового збору; повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 28 878, 98 грн.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Через систему «Електронний суд» 05.06.2025 відповідачем подано заяву про зменшення позовних вимог (вх. № 17989/25 від 06.06.2025), в якій ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» просило стягнути на його користь з ТОВ «ЕНОГРУП» 23 916, 79 грн пені, 179 891, 04 грн 3% річних, 895 292, 01 грн інфляційних втрат, 16 486, 50 грн судового збору, а також повернути надмірно сплачений судовий збір в сумі 28 878, 97 грн.

У судовому засіданні 16.06.2025 судом оголошено протокольно ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.07.2025 о 15 год. 30 хв.

У судовому засіданні 16.07.2025 суд закінчив розгляд справи по суті та перейшов до стадії ухвалення рішення по справі, у зв`язку з чим оголосив перерву до 12:00.

16.07.2025 після перерви судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

3. Позиція учасників справи.

Доводи позивача ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ».

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання по оплаті поставленого товару, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2024 по справі № 916/1577/21 стягнуто з ТОВ «ЕНОГРУП» на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» заборгованість у розмірі 1 712 453, 22 грн, збитки від інфляції у розмірі 87 116, 81 грн, пеню у розмірі 89 057, 00 грн, 3% річних у розмірі 23 763, 04 грн. Вказані розрахунки здійснено в межах заявлених позовних вимог у первісний редакції позову, який було подано до суду 04.06.2021, тобто до 28.05.2021.

Зазначає, що крім того, згідно рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2021 по справі № 916/1577/21 та позовною заявою був охоплений період нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат по 28.05.2021.

Вказує, що за період з 29.05.2021 по 27.11.2024 на суму боргу 1 712 453, 22 грн також підлягає врахуванню щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо позовної давності позивач зазначив, що з огляду на приписи ст. ст. 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020, на набрання чинності Законом України від 30.03.2020 № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину 02.04.2020, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також дату звернення із даною позовною заявою та період нарахування заборгованості, стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат ним заявлено в межах визначеного законодавством строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач підтримав подану ним через систему «Електронний суд» 05.06.2025 заяву про зменшення позовних вимог (вх. № 17989/25 від 06.06.2025), та просив стягнути на його користь з ТОВ «ЕНОГРУП» 23 916, 79 грн пені, 179 891, 04 грн 3% річних, 895 292, 01 грн інфляційних втрат, 16 486, 50 грн судового збору, 50 000 грн витрат на правничу (правову) допомогу, а також повернути надмірно сплачений судовий збір в сумі 28 878, 97 грн.

Доводи відповідача ТОВ «ЕНОГРУП».

Відповідач у відзиві, сформованому в системі «Електронний суд» 04.06.2025 (вх. № 17856/25 від 05.06.2025), просив відмовити в задоволенні позову про стягнення 3 024 365, 29 грн в повному обсязі.

Згідно п. 3 Специфікації № 22 строк оплати поставленого товару 90 днів від дати поставки. Таким чином строк оплати товару за вказаною Специфікацією та видатковою накладною становить з 22.10.2020 до 20.01.2021. Відповідачем поставлений товар у встановлений договором строк не оплачений. Починаючи з 21.01.2021 у позивача виникло право на нарахування пені, яка за цією поставкою може бути нарахована виключно за період з 21.01.2021 по 21.07.2021. В позовній заяві позивачем здійснено розрахунок пені по цій поставці за період з 21.01.2021 по 28.05.2021 (отже залишок шестимісячного періоду для нарахування пені, згідно з приписами ч. 6. ст. 232 ГК України, складає період з 29.05.2021 по 21.07.2021).

Відповідно до п. 3 Специфікації № 23 строк оплати проставленого товару 90 днів від дати поставки. Таким чином, строк оплати товару за вказаною Специфікацією та видатковою накладною становить з 20.10.2020 до 18.01.2021. Відповідачем поставлений товар у встановлений договором строк не оплачений. Починаючи з 19.01.2021 у позивача виникло право на нарахування та стягнення пені, яка за цією поставкою може бути нарахована виключно за період з 19.01.2021 по 19.07.2021. В позовній заяві позивачем здійснено розрахунок пені за цією поставкою за період з 19.01.2021 по 28.05.2021 (отже залишок шестимісячного періоду для нарахування пені, згідно з приписами ч. 6. ст. 232 ГК України, складає період з 29.05.2021 по 19.07.2021).

Зазначив, що в п. 6.3 договору сторонами узгоджений механізм нарахування та розмір пені, у той же час жодних застережень щодо узгодження сторонами договору більш тривалого строку нарахування пені, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, договір не містить.

Таким чином, станом на дату подання позову у цій справі у позивача залишилось нереалізованим право на стягнення пені за залишковим принципом вичерпно за наступні періоди: за Специфікацією до договору № 22 від 12.10.2020, на підставі видаткової накладної № 201021 від 21.10.2020 за період з 29.05.2021 по 21.07.2021 (сума боргу 287 583, 14 грн, кількість днів прострочення 54, облікова ставка НБУ 7,50, сума пені складає 6381, 98 грн); за Специфікацією до договору № 23 від 12.10.2020, на підставі видаткової накладної № 201019 від 19.10.2020 за період з 29.05.2021 по 19.07.2021 (сума боргу 831 600, 00 грн, кількість днів прострочення 52, облікова ставка НБУ 7,50, сума пені складає 17 771, 18 грн); за зазначеними поставками пеню, що виникла за період до 28.05.2021, стягнуто рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/1577/21. Однак, реалізація позивачем права на стягнення залишку пені, в зазначеному вище розмірі та за зазначені вище періоди, можлива виключно в межах строку позовної давності.

Щодо заявленого позивачем періоду нарахування пені з 28.05.2021 по 27.11.2024 звертає увагу на те, що в позовній заяві, всупереч приписам ст. ст. 74, 75 ГПК України, позивачем не наведено переконливі та обґрунтовані підстави, з посиланням на договір та норми діючого законодавства, які б наділяли його безумовним та беззаперечним правом на збільшення періоду нарахування пені поза межами умов договору та вимог ст. 232 ГК України, в односторонньому порядку. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача пені за період з 28.05.2021 по 27.11.2024 в розмірі 1 997 664, 81 грн, є необґрунтованою, протиправною і не спроможною.

Відповідач вказує, що спеціальний строк позовної давності, встановлений для стягнення пені з відповідача за порушення грошових зобов`язань за договором, закінчився 30.06.2023, і в межах цього строку позивачем не подавалися позовні заяви про стягнення залишку пені, яка не увійшла в розрахунок по справі № 916/1577/21 за Специфікацією до договору № 22 від 12.10.2020, на підставі видаткової накладної № 201021 від 21.10.2020 за період з 29.05.2021 по 21.07.2021 (сума боргу 287 583,1 4 грн., кількість днів прострочення 54, облікова ставка НБУ 7,50, сума пені складає 6381, 98 грн); за Специфікацією до договору № 23 від 12.10.2020, на підставі видаткової накладної № 201019 від 19.10.2020 за період з 29.05.2021. по 19.07.2021 (сума боргу 831 600, 00 грн, кількість днів прострочення 52, облікова ставка НБУ 7,50, сума пені складає 17 771, 18 грн). Станом на дату пред`явлення позову у справі № 916/1264/25, позивач вичерпав можливість стягнути залишок пені в загальній сумі 24 153,16 грн, оскільки на момент подання позивачем нового позову (справа № 916/1264/25) відбувся сплив відведеного законодавством строку спеціальної позовної давності, а поважні причини пропуску цього строку у позивача відсутні.

Відповідач вважає, що загальний строк позовної давності в три роки, встановлений ст. 257 ЦК України для вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за договором, станом на дату пред`явлення позивачем позову у справі № 916/1264/25 вичерпаний, а вимоги про стягнення заявлених в позові сум 3% річних та інфляційних втрат пред`явлені позивачем поза межами цього строку, в той час як поважні причини пропуску строку у позивача відсутні.

З урахуванням спливу строків спеціальної (щодо стягнення пені) та загальної (щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат) строків позовної давності, відповідач просить суд застосувати у справі № 916/1264/25 позовну давність до всіх заявлених позивачем в позові вимог (залишок пені в загальній сумі 24 153, 16 грн, 3% річних, інфляційні втрати) та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач погодився з обґрунтованістю вимог позивача з урахуванням зменшення позовних вимог, а саме у заявлених розмірах 23 916, 79 грн пені, 179 891, 04 грн 3% річних, 895 292, 01 грн інфляційних втрат, 16 486, 50 грн судового збору. Щодо витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 50 000 грн заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість внаслідок неспівмірності суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, помилковістю в розрахунках в поданій позовній заяві до її уточнення.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

16.01.2019 між ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» та ТОВ «ЕНОГРУП» було укладено договір поставки № ОТ01192, згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується продати (передати у власність) покупцеві, а покупець зобов`язується купити (прийняти та оплатити) товари, кількість і асортимент яких зазначені у специфікаціях, що складають невід`ємну частину цього договору.

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору поставки строки поставки товару зазначаються в специфікаціях та в рахунках на постачання кожної окремої партії товару. Датою поставки кожної окремої партії товару вважається дата виписування постачальником видаткової накладної про відпуск товару покупцеві, підписаної покупцем.

Згідно з п. 4.1 договору покупець здійснює оплату товару в національній валюті гривні, шляхом безготівкового перерахування в порядку зазначеному в специфікаціях на постачання кожної окремої партії товару.

Відповідно до п. п. 6.2, 6.3 договору у випадку порушення строків поставки товару, передбачених п. 3.2. даного договору, постачальник сплачує покупцю, за вимогою останнього, пеню у розмірі 2-х облікових ставок НБУ за кожен день прострочення поставки. У випадку недотримання умов оплати, що передбачені розділом 4 даного договору, покупець сплачує постачальнику за вимогою останнього пеню у розмірі 2-х облікових ставок НБУ за кожен день прострочення оплати.

Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2020. Якщо жодна із сторін письмово не заявить про розірвання цього договору, договір вважається пролонгованим на 1 рік (п. 9.3. договору).

П. 9.4. договору передбачено, що у всьому, що не передбачено цим договором, сторони керуються законодавством України.

На виконання зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки № ОТ01192 від 16.01.2019 позивачем було поставлено товар, що підтверджується у тому числі видатковими накладними № 201019 від 19.10.2020 на суму 831 600, 00 грн, №201021 від 21.10.2020 на суму 287 583, 14 грн. Крім того, на підтвердження факту поставки товару позивачем були надані суду товарно-транспортні накладні.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.09.2021 у справі № 916/1577/21 провадження у справі № 916/1577/21 за позовом ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» до ТОВ «ЕНОГРУП» про стягнення заборгованості у розмірі 1 712 453,22 грн закрито; позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «ЕНОГРУП» на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» збитки від інфляції у розмірі 87 116,81 грн, пеню у розмірі 89 057, 00 грн, 3% річних у розмірі 23 763, 04 грн, судовий збір у розмірі 2999, 05 грн; в решті позову відмовлено; зустрічний позов задоволено; стягнуто з «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» на користь ТОВ «ЕНОГРУП» заборгованість у розмірі 501 299, 16 грн, судовий збір у розмірі 7519, 49 грн; проведено зустрічне зарахування грошових сум, присуджених до стягнення на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» та ТОВ «ЕНОГРУП» згідно ч. 11 ст. 238 ГПК України; стягнуто з ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» на користь ТОВ «ЕНОГРУП» грошові кошти у розмірі 305 882,75 грн.

Згідно вказаного рішення суду в процесі вирішення спору було встановлено, що на виконання зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору поставки № ОТ01192 від 16.01.2019, ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» було поставлено ТОВ «ЕНОГРУП» товар, загальною вартістю 2 447 311, 80 грн, який був оплачений відповідачем частково на суму 734 858,58 грн. З огляду на викладене господарський суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» до ТОВ «ЕНОГРУП» позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 1 712 253, 22 грн. У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України,було нараховано до сплати збитки від інфляції у розмірі 92 203, 13 грн та 3% річних розмірі 25 205, 89 грн, які були нараховані за кожною видаткової накладною окремо до 28.05.2021. Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, господарський суд зазначає, що правильним розміром пені є сума 89 057, 00 грн. Так, позивачем було здійснено нарахування пені за накладними № 20624 від 24.06.2020, № 206251 від 25.06.2020, №20711 від 01.07.2020, №207311 від 31.07.2020 із порушенням встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку для нарахування пені. Наведене має наслідком необхідність часткового задоволення заявлених ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» до ТОВ «ЕНОГРУП» позовних вимог у названій частині шляхом присудження до стягнення із відповідача пені у розмірі 89 057, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2024 у справі № 916/1577/21 заяву ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами задоволено; рішення господарського суду Одеської області від 22.09.2021 по справі №916/1577/21 скасовано; ухвалено нове рішення; позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «ЕНОГРУП» на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» заборгованість у розмірі 1 712 453, 22 грн, збитки від інфляції у розмірі 87 116, 81 грн, пеню у розмірі 89 057,00 грн, 3% річних у розмірі 23 763, 04 грн, судовий збір у розмірі 28 685, 85 грн; у задоволенні зустрічного позову відмовлено; стягнуто з ТОВ «ЕНОГРУП» на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» судовий збір за подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у розмірі 39 847, 54 грн; у задоволенні вимоги про розподіл судового збору, сплаченого ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» за подання апеляційної скарги відмовлено.

Відповідно до вказаного рішення суду, суд вважає за необхідне вказати в його резолютивній частині також і про стягнення із відповідача пені у розмірі 89 057, 00 грн, 3% річних у розмірі 23 763, 04 грн, судового збору у розмірі 2999, 05 грн, з метою видачі позивачу виконавчого документу, оскільки у рішенні від 22.09.2021 судом було проведено зустрічне зарахування грошових сум, присуджених до стягнення на користь сторін, яке у даному випадку судом не здійснюється з огляду на відмову у задоволенні зустрічного позову.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 у справі № 916/1577/21 апеляційну скаргу ТОВ «ЕНОГРУП» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2024 у справі № 916/1577/21 залишено без задоволення; рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2024 у справі № 916/1577/21 залишено без змін.

Позивачем здійснено розрахунок пені за специфікацією № 23 від 12.10.2020 до договору поставки № ОТ01192 від 16.01.2019 на підставі видаткової накладної № 201019 від 19.10.2020 за період з 29.05.2021 по 19.07.2021, розмір якої становить 17 771, 18 грн.

Позивачем здійснено розрахунок пені за специфікацією № 22 від 12.10.2020 до договору поставки № ОТ01192 від 16.01.2019 на підставі видаткової накладної № 201021 від 21.10.2020 за період з 29.05.2021 по 19.07.2021, розмір якої становить 6145, 61 грн.

5. Позиція суду.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Ч. 2 ст. 712 ЦК України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 266 ГК України загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством (ч. 2 ст. 267 ГК України).

Частина 1 статті 193 ГК України визначає, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ОТ01192 від 16.01.2019, основна сума заборгованості за яким стягнута рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2024 у справі № 916/1577/21.

Також, рішенням Господарського суду Одеської області від 22.09.2021 у справі № 916/1577/21 стягнуто з ТОВ «ЕНОГРУП» на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» збитки від інфляції у розмірі 87 116, 81 грн, пеню у розмірі 89 057, 00 грн, 3% річних у розмірі 23 763, 04 грн, розрахунки за якими були здійснені в межах позовних вимог до 28.05.2021.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19 та від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Аналогічний висновок викладено і в постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Також суд приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Так, заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

Позивач нарахував три проценти річних за період з 29.05.2021 до 27.11.2024 у загальному розмірі 179 891, 04 грн.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох процентів річних і визнав його арифметично та методологічно правильним, а вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач нарахував інфляційні втрати за період з 29.05.2021 по 27.11.2024 на загальну суму 895 292, 01 грн

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат і визнав його арифметично та методологічно правильним, а вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач нарахував пеню за період з 29.05.2021 по 19.07.2021 в сумі 23 916, 79 грн, тобто за період, який не був предметом розгляду по справі № 916/1577/21 та який не перевищує періоду, передбаченого умовами договору (п. 6.3.) та ст. 232 ГК України.

Господарський суд перевірив розрахунок пені та визнав його арифметично та методологічно правильним, а вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» цілком обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із 12 березня 2020 року на всій території України встановлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Закон № 540-ІХ набув чинності лише 02.04.2022, однак встановлює, що продовження діє саме на період карантину, тобто з моменту його початку та до його завершення, позовна давність продовжується (постанова Верховного Суду від 25.08.2021 у справі №914/1560/20).

В подальшому, Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX, який набрав чинності з 17.03.2022, внесені зміни до Цивільного кодексу України (до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України): - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Воєнний стан в Україні введений Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» і триває до теперішнього часу.

Таким чином, починаючи з 12.03.2020 строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, продовжено на час дії карантину, а в подальшому воєнного стану.

З огляду на вищевикладене, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

У заяві про зменшення позовних вимог позивач просив повернути надмірно сплачений судовий збір у розмірі 28 878, 98 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, до поданої позовної заяви в якості доказів сплати судового збору додано квитанцію ID: 3220-2154-0184-0411 від 18.03.2025, відповідно до якої сплачено судовий збір в сумі 45 365, 48 грн.

Ураховуючи подання позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог, сплачений ним згідно квитанції ID: 3220-2154-0184-0411 від 18.03.2025 судовий збір в сумі 28 878, 98 грн підлягає поверненню з Державного бюджету.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

У позовній заяві позивачем зазначено про витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 100 000 грн.

Відповідач у відзиві на позов заперечував щодо заявленого позивачем попереднього (орієнтованого) розрахунку (розміру) витрат на правничу допомогу в сумі 100 000 грн.

Вказав, що заявлені позивачем витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Розмір заявлених позивачем витрат, в 2,5 рази перевищує розмір витрат, що заявлені відповідачем, незважаючи на більш великий обсяг роботи, необхідної для належного забезпечення захисту інтересів відповідача у справі № 916/1264/25. Відповідач вважає, що спір в частині, що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, виник внаслідок неправильних дій позивача, оскільки останнім невірно застосовано норми діючого законодавства до цих правовідносин. Вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу має бути зменшений судом до суми, яка не перевищує 40 000 грн, і яка є об`єктивно співмірною обсягу юридичної та технічної роботи, виконаної адвокатом позивача, виходячи з критеріїв, встановлених ч. 4 ст. 126 ГПК України.

У заяві про зменшення позовних вимог позивачем зазначено про витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 50 000 грн.

Позивачем подано заяву, сформовану в системі «Електронний суд» 13.07.2025 (вх. № 22155/25 від 14.07.2025), в якій просить стягнути з ТОВ «ЕНОГРУП» на користь ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 50 000, 00 грн.

Посилаючись на положення ч. ч. 1, 3 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України та додані договір про надання правової допомоги від 28.05.2021, додаткову угоду від 20.11.2024 до договору, акт приймання-передачі послуг/детальний опис робіт від 09.07.2025, вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000, 00 грн є обґрунтованими, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, є співрозмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, у зв`язку з чим підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача у наведеній сумі.

До заяви додано:

- договір про надання правничої допомоги від 28.05.2021, укладений між ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» та адвокатом Левітом В.С., п. 1.1. якого передбачено, що адвокат зобов`язується вчинити від імені та за рахунок клієнта певні юридичні дії або надати клієнту за його дорученням інші послуги юридичного характеру, що зазначені нижче та разом і незалежно від їх змісту іменуються в тексті договору "послугами" або "дорученням", а клієнт зобов`язується сплатити за них відповідну плату.

П. 5.2. договору передбачено, що розмір гонорару за надання правничої допомоги встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін у додатковій угоді.

- додаток від 20.11.2024 до договору про надання правничої допомоги від 28.05.2021, відповідно до п. 1 якого вартість послуг адвоката надання правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 28.05.2021 становить 50 000 грн, в яку входить: вивчення первинних документів, які підтверджують наявність у ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» прав стягнення штрафних санкцій з ТОВ «ЕНОГРУП» у зв`язку з несвоєчасним здійсненням розрахунку за поставлену продукцію; формування правової позиції у справі; складання позовної заяви; наради із керівником та іншими співробітниками клієнта із питань провадження у справі; участь в судових засіданнях;

- акт № 1 від 09.07.2025 приймання-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025, підписаний між ТОВ «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» та адвокатом Левітом В.С., відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 28.05.2021 адвокат надав, а клієнт прийняв послуги із надання правничої допомоги.

У судовому засіданні 16.07.2025 відповідач усно заперечувала, вказавши, що справа не складна, була преюдиція в інший справі, в якій брав участь той самий представник; він припустився некоректних розрахунків, якби він не заявляв необґрунтованих вимог, відповідач сплатив би суму заборгованості одразу, а тому сума правничої допомоги має бути зменшена судом до 10 000 грн.

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

П. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Ч. 3 ст. 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ч. 6 ст. 126 ГПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19).

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ст. 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові від 12.01.2023 у справі № 908/2702/21 Верховний Суд, здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21.

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд в тому числі і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.

Також Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанови від 28.04.2021 у справі №902/1051/19). Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, згідно з висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 правовою позицією, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Разом з тим, суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, враховуючи, зокрема ціну позову, час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Оцінивши наявні матеріали справи, суд виснував, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 25 000 грн. Наведений висновок суду обґрунтовується тим, що справа за своєю категорією не є складною (наявна преюдиція в іншій справі, в якій брав участь той самий представник); наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи адвокатом підготовлено лише позовну заяву, заяву про усунення недоліків, заяву про зменшення позовних вимог з доданими до неї розрахунками та заяву про стягнення судових витрат, протягом розгляду справи відбулося п`ять судових засідань, частина з яких за участі представника позивача в режимі ВКЗ.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 219, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНОГРУП» (65066, м. Одеса, пров. Чапаєва, буд. 5; ідентифікаційний код юридичної особи: 33568452) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» (65114, м. Одеса, проспект Маршала Жукова, буд. 47/3; ідентифікаційний код юридичної особи: 37421552) 23 916, 79 грн (двадцять три тисячі дев`ятсот шістнадцять гривень, сімдесят дев`ять копійок) пені, 179 891, 04 грн (сто сімдесят дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто одна гривня, чотири копійки) 3% річних, 895 292, 01 грн (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч двісті дев`яносто дві гривні, одна копійка) інфляційних втрат, 16 486, 50 грн (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість гривень, п`ятдесят копійок) судового збору та 25 000, 00 грн (двадцять п`ять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ОПТІМА-ТЕХНОЛОГІЯ» (65114, м. Одеса, проспект Маршала Жукова, буд. 47/3; ідентифікаційний код юридичної особи: 37421552) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 28 878, 97 грн (двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят вісім гривень, дев`яносто сім копійок) згідно квитанції ID: 3220-2154-0184-0411 від 18.03.2025.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 23 липня 2025 року.

Суддя О.О. Мусієнко