ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
судді Північно-західного апеляційного господарського суду Бучинської Г.Б.
"10" липня 2025 р. Справа № 903/18/25
щодо постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 липня 2025 року у справі №903/18/25, що ухвалена за результатами розгляду апеляційної скарги Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12 березня 2025 року у справі №903/18/25 за позовом Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації до Маневицької селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про витребування земельної ділянки.
Відповідно до статті 34 ГПК України, питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Волинської області, Маневицька селищна рада звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12 березня 2025 року у справі №903/18/25 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі, а провадження закрити.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 липня 2025 року у справі №903/18/25 апеляційну скаргу Маневицької селищної ради на рішення Господарського суду Волинської області від 12 березня 2025 року у справі №903/18/25 залишено без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області - без змін.
При ухваленні даної постанови я, як суддя - член колегії суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №918/18/25, керуючись частиною третьою статті 34 Господарського процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку щодо її прийняття.
Окрема думка обумовлена тим, що моя правова позиція стосовно спірних правовідносин вже сформована, оскільки мною у складі колегії у справі №903/19/25 вже досліджені ті самі обставини, що мають бути досліджені у справі №903/18/25 і мої висновки по суті спору викладені у постанові.
Задоволивши позов у справі №903/18/25 суд першої інстанції виснував, що земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною і тому спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Маневицькій селищній раді.
Однак, я не можу погодитись з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Частиною 1 статті 57 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі №6-212цс14).
Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Статтею 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Пунктом 5 Прикінцевих положень ЛК України (в редакції, чинній з 29 березня 2006 року до 15 січня 2020 року) передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Умовою застосування пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України законодавець визначив підтвердження факту надання спірної земельної ділянки в постійне користування лісогосподарському підприємству саме до 28 березня 2006 року включно, чого прокурором і ДП "Ліси України" у даній справі не доведено, а тому відсутність підстав вважати спірну земельну ділянку раніше наданими землями унеможливлює визнання документами, що підтверджують право позивача на неї, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, складені і затверджені у 2013 році та розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 31 травня 2011 року №232 "Про надання лісів у постійне користування", на які посилається прокурор, як на правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку.
Аналогічний правовий висновок щодо умов застосування пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України викладений у постановах Верховного Суду від 30 квітня 2024 року у справі №913/50/22, від 05 червня 2024 року у справі №913/202/23, від 07 червня 2024 року у справі №913/214/23 та від 17 червня 2024 року у справі № 913/205/23 і такий висновок враховується мною відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", частини 4 статті 236 ГПК України.
Однією з правових підстав постійного користування третьою особою спірною земельною ділянкою прокурор визначає розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 31 травня 2011 року №232 "Про надання лісів у постійне користування", водночас дане розпорядження скасоване судовими рішеннями у справі №803/1622/16.
Щодо рішення Волинської обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2, на яке покликається прокурор доводячи право постійного користування третьої особи на спірну земельну ділянку, то за ним було надано виключно дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, тоді як апеляційним судом не встановлено та прокурором не доведено дотримання процедури реалізації в повному обсязі такого рішення, зокрема, шляхом вчинення послідовних дій з розробки відповідного проєкту землеустрою відведення земельних ділянок і прийняття остаточного рішення про затвердження проєкту землеустрою та надання в постійне користування лісогосподарському підприємству земельних ділянок, до складу яких входила б спірна земельна ділянка площею 9,9758 га, що в свою чергу виключає набуття лісогосподарським підприємством права постійного користування спірною земельною ділянкою до 28 березня 2006 року.
Щодо висновку суду про зміну цільового призначення земельної ділянки під час інвентаризації, у статті 19 Земельного кодексу України визначено види категорії земель України за основним цільовим призначенням.
Питання встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок регламентовано статтею 20 Земельного кодексу України.
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про землеустрій" цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Отже, правовий режим земельної ділянки визначається не інвентаризацією, а відповідною документацією із землеустрою, яка має містити обгрунтування присвоєння, зміни категорії земель, її погодження та затвердження уповноваженими органами.
Водночас, у матеріалах справи №903/18/25 відсутні будь-які документи, які б підтверджували зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, зокрема, документацію із землеустрою, розроблену на виконання розпорядження Волинської ОДА від 31 травня 2011 року №232 або рішення Волинської обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2. Не надано також доказів формування земельної ділянки у порядку, передбаченому статтею 79№ Земельного кодексу України.
Таким чином, твердження суду першої інстанції про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки внаслідок її інвентаризації не ґрунтується на законі. Інвентаризація земель, сама по собі, не є юридичним механізмом зміни категорії земель та не може замінити передбачену законом процедуру.
За таких обставин, вважаю, що позовні вимоги прокурора є необгрунтованими, а тому у позовній вимозі про витребування земельної ділянки з комунальної власності Маневицької селищної ради слід було відмовити.
Суддя Бучинська Г.Б.