ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 липня 2025 року Справа № 903/608/25

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/608/25 за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту інфраструктури Волинської обласної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» про стягнення 964308,40 грн,

ВСТАНОВИВ:

12.06.2025 заступник керівника Волинської обласної прокуратури сформував в системі «Електронний суд» позов в інтересах держави в особі Департаменту інфраструктури Волинської обласної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» про стягнення 964308,40 грн, в т.ч.: 551338,22 грн пеня, 350300 грн інфляційні втрати та 62670,18 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору підряду №176/24 на будівництво невибухових загороджень першого рубежу оборони від 18.04.2024.

Ухвалою суду від 16.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ухвалу суду від 16.06.2025 отримав 17.06.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Строк для подання відзиву для відповідача - до 02.07.2025 включно.

Відзив на адресу суду не надходив.

11.07.2025 заступник керівника Волинської обласної надіслав до суду повідомлення, в якому зазначив, що згідно із розпорядженням начальника Волинської обласної державної (військової) адміністрації від 19.03.2025 №202 змінено найменування Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (код ЄДР: 42304390) на Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (код ЄДР: 42304390). У подальшому, вже після відкриття судом провадження у справі, розпорядженням начальника Волинської обласної державної (військової) адміністрації від 16.06.2025 №350 затверджено Положення про Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Як слідує з позовної заяви, позов подано в інтересах держави в особі Департаменту інфраструктури Волинської обласної адміністрації з кодом .

На день розгляду справи, згідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за кодом зареєстровано Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Однак, сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Водночас зміна найменування юридичної особи та адреси її місцязнаходження тягнуть за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів. У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов`язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним позивачем у даній справі є Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації ().

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2024 між Департаментом інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (далі Департамент; Замовник; Позивач) та ТОВ «ВРБУД» (далі Відповідач; Підрядник) укладено договір підряду №176/24 щодо здійснення будівництва невибухових загороджень першого рубежу оборони «ЗАБОЛОТТЯ (5)» (далі Договір).

Договірна ціна робіт, згідно п. 2.1 Договору у його первинній редакції, становила 60284187,4 гривень.

Кошти для будівництва даного об`єкта виділялися із резервного фонду державного бюджету. За умовами Договору (п. 6.1 Договору у первинній редакції), Замовник може здійснювати попередню оплату (виплату авансу), зокрема, у розмірі до 70 відсотків вартості робіт за договором на строк не більш як шість місяців.

Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на закупівлю будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається Замовнику. У разі надання авансу Замовник після виставлення рахунку Підряднику проводить оплату авансу.

Додатковою угодою від 16.05.2024 №1, сторонами правочину внесено зміни до п. 6.1 Договору, а саме викладено його в новій редакції: «Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається Замовнику. У разі надання авансу Замовник після виставлення рахунку Підряднику проводить оплату авансу».

У відповідності до п. 12.5 Договору, при неповерненні по закінченню терміну, визначеного в п. 6.1 Договору, невикористаного авансу Підрядник сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

З`ясовано, що Департамент перерахував Відповідачу аванс на загальну суму 41200000 грн (або ж 68,3 відсотків від вартості робіт за Договором), що підтверджується платіжною інструкцією від 23.04.2024 №220 на суму 21200000 грн, кошти за якою оплачено 27.04.2024, та платіжною інструкцією від 24.05.2024 №304 на суму 20000000 грн, кошти за якою оплачено 25.05.2024.

Враховуючи той факт, що Позивач і Відповідач укладали Договір у відповідності до приписів чинного законодавства у сфері закупівель за бюджетні кошти, то вимога щодо повернення авансу є імперативною, від якої сторони не могли відступити.

Відтак, враховуючи дати здійснення авансових платежів та положення пунктів 6.1, 12.5 Договору, Підрядник повинен був використати або ж повернути на користь Замовника кошти (авансові платежі на загальну суму 41200000 грн) не більш як шість місяців з моменту їх отримання.

З урахуванням вищенаведеного і умов Договору (п. 6.1), Відповідач був зобов`язаний не більш як за шість місяців використати одержані кошти у сумі 21200000 грн (платіжна інструкція від 23.04.2024 №220) до 28.10.2024, а у сумі 20000000 грн (платіжна інструкція від 24.05.2024 за №304) до 26.11.2024.

Водночас, невикористаний аванс підлягав поверненню Замовнику.

Повернення (зарахування) коштів авансових платежів із дотриманням строків, які визначено у Договорі, здійснювалося наступним чином:

- за актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2024 року (акт №1) на суму 3249597,6 грн;

- за актом приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2024 року (акт №2) на суму 3177432 грн;

- за актом приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2024 року (акт №3) на суму 5480934,56 гривень.

З вищенаведеного вбачається, що Підрядник у період із 28.04.2024 по 28.10.2024 використав лише 11907964,16 грн зі 21200000 грн, отриманих за платіжною інструкцією від 23.04.2024 №220.

Відтак, станом на 28.10.2024 Відповідач був зобов`язаний повернути у 9292035,84 гривень. Однак, ці кошти Підрядник повернув пізніше та окремими платежами:

- за платіжною інструкцією від 31.10.2024 №549 на суму 2000000 грн;

- за платіжними інструкціями від 01.11.2024 №551 та №162 на загальну суму 1792035,84 грн;

- за платіжною інструкцією від 04.11.2024 №163 на суму 300000 грн;

- за платіжною інструкцією від 08.11.2024 №168 на суму 1500000 грн;

- за платіжною інструкцією від 30.11.2024 №655 на суму 3700000 гривень.

Як зазначено вище, кошти у розмірі 3700000 грн Відповідач повернув Позивачу 30.11.2024; іншу частину авансу в сумі 20000000 грн, отриману згідно з платіжною інструкцією від 24.05.2024 №304, Підрядник перерахував Замовнику лише 28.12.2024 (платіжна інструкція від 28.12.2024 №262), а не до 26.11.2024, як це визначалося у п. 6.1 Договору, укладеного сторонами.

Таким чином, встановлено несвоєчасне виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором, в частині повернення невикористаних коштів авансового платежу, сплаченого за платіжними інструкціями від 23.04.2024 №220 та від 24.05.2024 №304:

- у період з 29.10.2024 по 30.10.2024 включно у сумі 9292035,84 грн;

- за період 31.10.2024 у сумі 7292035,84 грн (без урахування 2000000 грн, які сплачено за платіжною інструкцією від 31.10.2024 №549);

- у період з 01.11.2024 по 03.11.2024 включно у сумі 5500000 грн урахування 1792035,84 грн, які сплачено за платіжними інструкціями 01.11.2024 за №551 та №162);

- у період з 04.11.2024 по 07.11.2024 включно у сумі 5200000 грн (без урахування 300000 грн, які сплачено за платіжною інструкцією від 04.11.2024 №163);

- у період з 08.11.2024 по 26.11.2024 включно у сумі 3700000 грн (без урахування 1500000 грн, які сплачено за платіжною інструкцією від 08.11.2024 №168);

- у період 27.11.2024 по 29.11.2024 включно у сумі 23700000 грн (з яких 3700000 грн залишку неповернених грошових коштів, отриманих Відповідачем на підставі платіжної інструкції від 23.04.2024 №220, а також 20000000 грн за платіжною інструкцією від 24.05.2024 №304);

- у період з 30.11.2024 по 27.12.2024 включно у сумі 20000000 грн (без урахування 3700000 грн, які сплачено за платіжною інструкцією від 30.11.2024 №655).

Відповідно до норм ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 253 ЦК України). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (ч. 3 ст. 254 ЦК України). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Окрім того, за приписами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З врахуванням викладеного вбачаються ознаки неповернення та безпідставного користування ТОВ «ВРБУД» грошовими коштами, отриманими за умовами Договору, що очевидно свідчить про порушення майнових інтересів держави у бюджетній сфері.

Користування авансом після спливу встановленого Договором строку на його використання та погашення є протиправним, свідчить про порушення умов Договору, а отже, є підставою для настання відповідних наслідків для Підрядника.

Згідно розрахунку прокурора останніми нараховано 551338,22 грн пені, 350300 грн інфляційних втрат та 62670,18 грн 3% річних.

Щодо стягнення із Відповідача на користь Позивача штрафних санкцій (пені) за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

За ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У свою чергу, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно положень ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За правилами ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п. 12.5 Договору, при неповерненні по закінченню терміну, визначеного в п. 6.1 Договору, невикористаного авансу Підрядник сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Враховуючи викладене, внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язань за Договором з Підрядника підлягають стягненню в судовому порядку штрафні санкції (пеня) у сумі 551338,22 грн.

Кошти підлягають стягненню на користь позивача, як замовника робіт (тобто сторони за Договором) та розпорядника бюджетних коштів.

Щодо стягнення із Відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних.

Зі змісту ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у ч. 1 ст. 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу (підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника стосовно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання з огляду на ч.ч. 2, 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, внаслідок завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, з інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання він з огляду на закон (ч. 2 ст. 625 ЦК України) повинен сплатити кредитору, крім суми основного боргу, також суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, і вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 цієї постанови).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовано, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

За змістом ст.ст. 509, 524, 533 535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, у якому праву кредитора вимагати від боржника сплатити кошти кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

У ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошові зобов`язання Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19 дійшла висновку, що на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо своєчасного повернення коштів попередньої оплати (авансу), то за умовами Договору із Підрядника підлягають стягненню в судовому порядку інфляційні втрати і 3% річних, що становлять 350300 грн та 62670,18 грн відповідно.

Розглядаючи аналогічні спори, зокрема справу №904/5262/23, Верховний Суд погодився із доводами прокурора з приводу можливості стягнення із підрядника не лише пені, а й інфляційний втрат та 3% річних, нарахованих на розмір авансу, який не був використаний та погашений протягом встановленого і погодженого сторонами у договорі строку.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені прокурором вимоги підлягають задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 129 ГПК України витрати, пов`язані з оплатою судового збору, слід покласти на відповідача.

Обґрунтування наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Першим елементом, який становить невід`ємну частину підстав для застосування положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є поняття «інтерес держави».

У Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи зміст поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація «інтересів держави», насамперед у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це справді потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 28.01.2021 у справі №380/3398/20, від 05.10.2021 у справі №380/2266/21, від 02.12.2021 у справі №320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі №0440/6596/18.

Згідно з п. 2 Рекомендації СМ/Rес (2012) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їхня місія полягає в тому, щоб представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, ідо сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії», заява №42454/02, п. 35; рішення від 01.04.2010 у справі «Корольов проти Росії», заява №5447/03, п. 38).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні із 05 години 30 хвилив 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

Цим Указом Кабінету Міністрів України доручено невідкладно ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні та забезпечити відповідне фінансування.

Проте, Відповідачем недотримано умови правочину щодо будівництва невибухових загороджень першого рубежу оборони «ЗАБОЛОТТЯ (5)».

Відтак, державний інтерес у спірних правовідносинах полягає насамперед у забезпеченні належного виконання зобов`язань за договорами, укладеними для виконання заходів із підвищення обороноздатності держави, на фінансування яких із бюджету виділяються кошти у значних розмірах.

Тому, звернення прокурора із вказаним позовом спрямоване на захист і відновлення державних інтересів, оскільки стягнення відповідних коштів з Підрядника сприятиме забезпеченню фінансуванню нагальних потреб держави в умовах воєнного стану, а отже і укріпленню держави в умовах збройної відсічі агресору.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» наголосив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Недотримання Відповідачем умов Договору та несвоєчасне виконання останнім своїх зобов`язань перед державою в умовах воєнного стану, а також безпідставне утримання товариством бюджетних коштів, суспільному інтересу очевидно не відповідає.

Беручи до уваги наведене, у зазначеному випадку має місце порушення інтересів держави у бюджетній сфері, що є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру, спрямованих на їх захист.

Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).

У п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 10.05.2018 у справі №910/18283/17, від 17.10.2018 у справі №910/11919/17.

Установлено, що Департамент як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснює.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Листом від 12.05.2025 №695/05/2-25 Департамент самостійно повідомив обласну прокуратуру про наявні порушення при виконанні Договору.

При цьому, позивач зазначив про відсутність коштів, необхідних для сплати судового збору, що є причиною не пред`явлення позову до Відповідача. Додатково, а саме листом від 23.05.2025 №753/05/2-25 Департамент направив прокурору листування з Підрядником із зазначених вище питань.

Таким чином, наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Департаменту шляхом пред`явлення позову обґрунтовується:

- наявним порушенням майнових інтересів держави у бюджетній необхідністю їх комплексного захисту;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції сфері та у спірних правовідносинах, будучи обізнаним про таке порушення, не здійснює захисту інтересів держави.

Ураховуючи викладене, оскільки позивач не здійснював належних заходів щодо звернення з позовом до суду, прокурор набув повноважень на представництво держави у цих правовідносинах.

Прокурором дотримано вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». На виконання зазначених норм обласною прокуратурою заздалегідь, до пред`явлення позову, повідомлено позивача про прийняття рішення про представництво інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» (вул.Нова,6А, селище Ратне, Ковельський район, Волинська область, 44101, ) на користь Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (Київсьукий майдан,9, місто луцьк, Волинська область, 43027, ) 964308,40 грн (дев`ятсот шістдесят чотири тисячі триста вісім гривень 40 коп) заборгованості, в т.ч.: 551338,22 грн пеня, 350300,00 грн інфляційні втрати та 62670,18 грн 3% річних.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВРБУД» (вул.Нова,6А, селище Ратне, Ковельський район, Волинська область, 44101, ) користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, ) 11571,70 грн (одинадцять тисяч п`ятсот сімдесят одна гривня 70 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 24.07.2025.

Суддя І. О. Гарбар