ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2025 р. м. Житомир Справа № 906/1154/23

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А.,

секретар судового засідання: Рудницька Н.В.

за участю представника позивача: Садовська-Мариніна В.Б., діє в порядку самопредставництва, згідно витягу з ЄДРЮОФОПГФ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Міністерства юстиції України

до Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення",

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Комуністична партія України

про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, скасування державної реєстрації прав

Процесуальні дії по справі.

Міністерством юстиції України подано позов до Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" та Коростенської міської організації Комуністичної партії України, згідно якого позивач просить:

- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 79,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд. 3, укладений 16.07.2015р. між Коростенською міською організацією Комуністичної партії України (, вул. Красіна, б. 3, кв. 4, м. Коростень, Житомирська обл., 11500) та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (, вулиця Ванди Василевської, буд. 7, місто Київ, 03055), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М. у реєстрі під №2502;

- скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (, вулиця Ванди Василевської, буд.7, місто Київ, 03055) на нерухоме майно за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд.3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 07.

12.09.2023р. Міністерство юстиції України подано клопотання про витребування доказів, а саме: оригінал договору дарування нерухомого майна від 16.07.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М. та зареєстрований за №2502 (т. 1 а.с. 78-86).

Ухвалою суду від 18.09.2023р. відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог, заявлених до Коростенської міської організації Комуністичної партії України на підставі п. 6 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Ухвалою від 18.09.2023р. суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 19.10.2023р.

11.10.2023р. від позивача - Міністерства юстиції України надійшло клопотання про витребування у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) витягів з реєстру про народження дітей, батьком яких є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 98-99). В судовому засіданні 25.01.2024р. суд залишив без розгляду подане клопотання.

11.10.2023р. від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комуністичну партію України (т.1 а.с. 101-123).

12.10.2023р. відповідач подав відзив на позовну заяву. (т.1 а.с. 124-129).

Ухвалою від 19.10.2023р. суд відклав підготовче засідання на 09.11.2023р.

26.10.2023р. від позивача надійшла відповідь на відзив (т.1 а.с. 146-153).

Ухвалою від 09.11.2023р. суд відклав підготовче засідання 14.12.2023р.

22.11.2023р. позивачем подано додаткові пояснення на відзив відповідача на позовну заяву (т. 1 а.с. 168-174), а також на клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача (т.1 а.с. 175-179) та до клопотання про витребування доказів (т.1 а.с. 180-185).

27.11.2023р. надійшов відзив на позовну заяву за підписом Симоненка А.П. (т.1 а.с. 186-194).

12.12.2023р. позивач надіслав відповідь на відзив (т.1 а.с. 198-206).

Ухвалою від 15.12.2023р. підготовче засідання призначено на 25.01.2024р.

25.01.2025р. від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме:

- копiю повного витягу з Державного реєстру актів цивiльного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_2 ;

- копiю повного витягу з Державного реєстру актів цивiльного стану громадян щодо актового запису про народження Симоненка Андрія Петровича (т.1 а.с. 213-220).

Ухвалою від 25.01.2024р. суд залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комуністичну партію України. Підготовче засідання відкладено на 22.02.2024р. Суд витребував у Київського державного нотаріального архіву копію договору дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 79,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд.3, укладений 16.07.2015р. між Коростенською міською організацією Комуністичної партії України та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М. та зареєстрований за № 2502.

Ухвалою від 22.02.2024р. суд відклав підготовче засідання на 19.03.2024р.

22.02.2024р. від Київського державного нотаріального архіву надійшла копія договору дарування нерухомого майна від 16.07.2015р. за реєстровим №2502 (т. 1 а.с. 233-235).

Ухвалою від 20.03.2024р. суд призначив підготовче судове засідання на 30.04.2024р.

Ухвалою від 30.04.2024р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 30.05.2024р.

Ухвалою від 30.05.2024р. суд зупинив провадження у справі №906/1154/23 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №924/971/23 за позовом Міністерства юстиції України до Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" та Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації прав.

10.06.2025р. позивач направив клопотання про поновлення провадження у справі №906/1160/23. (т.2 а.с. 26-32).

Ухвалою суду від 11.06.2025р. поновлено провадження та призначено справу №906/1160/23 до судового розгляду по суті на 07.07.2025р.

В судовому засіданні 07.07.2025р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

В обґрунтування позовної заяви Міністерство юстиції України посилається на те, що відповідно до рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022р. у справі №826/9751/14 заборонено діяльність Комуністичної партії України. Передано майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Позивач зазначив, що в результаті опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що Коростенською міською організацією Комуністичної партії України на підставі договору дарування від 16.07.2015р. №2502 відчужено нежитлове приміщення загальною площею 79,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд. 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 07.

Набувачем спірного майна на підставі вказаного договору стала Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", керівником та представником якої з 2007 року є син керівника Комуністичної партії України Симоненка Петра Миколайовича - Симоненко Андрій Петрович. Засновниками Благодійного фонду є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково комерційна фірма "Контур" (), засновниками якого є сини керівника Комуністичної партії України - Симоненко Андрій Петрович та Симоненко Костянтин Петрович.

Позивач вказав, що відчуження об`єктів нерухомого майна, яке є предметом договору дарування від 16.07.2015р., відбулося після відкриття провадження у справі №826/9751/14 щодо заборони діяльності Комуністичної партії України.

Усвідомлюючи настання для партії негативних наслідків у зв`язку із забороною її діяльності, було укладено спірний договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно партії навіть до набрання чинності відповідними змінами у законодавстві та прийняття рішення у справі №826/9751/14.

Мін`юст вказує, що сторони договору заздалегідь знали, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені Договором, тобто сторонами умисно укладено фіктивний правочин, який не спрямований на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність.

Позивач доводить, що перехід права власності на спірне майно від Комуністичної партії України до Благодійної організації внаслідок укладання спірного договору мало на меті приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України.

Оскільки саме на Міністерство юстиції України покладені повноваження щодо вжиття заходів до розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, то саме Міністерство юстиції є заінтересованою особою у спірних правовідносинах щодо визнання договору дарування нерухомого майна від 16.07.2015р. №2502 недійсним, скасування державної реєстрації прав на спірне майно для подальшого забезпечення передачі цього майна у власність держави.

Відповідач проти позову заперечив у повному обсязі. Вказав, що для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Отже, відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно.

Відповідач у своєму відзиві посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі №201/2832/19 в якому зазначено про те, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З огляду на зазначене, доводить, що в даному випадку, як підтверджує сам позивач, наслідки обумовлені в договорі настали, а відповідач став власником нежитлового приміщення, отже правочин було виконано і правочин був спрямований на настання реальних наслідків - перехід права власності на майно.

Зазначає, що умислу сторін на вчинення фіктивного правочину позивачем не доведено, а договір дарування відповідав волевиявленню сторін правочину.

Благодійна організація доводить, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Станом на дату укладення договору в 2015 році сторони не могли знати, що в 2022 році будуть прийняті зміни, відповідно до яких, у разі заборони судом політичної партії, майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави.

Відповідач вважає, що позивачем не доведено факт порушення його прав спірним договором. Мін`юст не наділено повноваженнями звертатись з позовом щодо визнання недійсним договорів, укладених осередком політичної партії за 7 років до припинення такої політичної партії, а особа, права якої могли б бути порушені спірним договором є Фонд державного майна, але ніяк не Міністерство юстиції України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У 2014 році Міністерство юстиції України звернулось до суду з позовом про заборону діяльності Комуністичної партії України через порушення партією статті 5 Закону України "Про політичні партії в Україні", чинної на момент подання позовної заяви.

11.07.2014р. Окружний адміністративний суд м. Києва відкрив провадження у справі №826/9751/14 за позовом Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України до Комуністичної партії України про заборону діяльності політичної партії.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022р., позов Міністерства юстиції України до Комуністичної партії України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби безпеки України, Всеукраїнського об`єднання «Свобода», Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації «Воля-Громада-Козацтво», Української республіканської партії, Борківського Віктора Вікторовича, за участю Офісу Генерального прокурора, про заборону діяльності політичної партії задоволено, заборонено діяльність Комуністичної партії України; передано майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

За результатами заходів із розшуку майна політичної партії Міністерством юстиції України видано наказ від 07.11.2022р. №4964/5 Про затвердження Переліку майна, коштів та інших активів забороненої судом Комуністичної партії України (ідентифікаційний код юридичної особи 00049147), її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави, до якого вносились відповідні зміни.

Опрацюванням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Міністерство юстиції України встановило, що після відкриття провадження в адміністративній справі про заборону Комуністичної партії України, Коростенська міська організація Комуністичної партії України відчужила нежитлове приміщення загальною площею 79,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирськ обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд. 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 07.

Так, 16.07.2015р. між Коростенською міською організацією Комуністичної партії України в особі першого секретаря Гресь Олексія Петровича, який діяв на підставі Протоколу №1 Пленуму Коростенського міського комітету Комуністичної партії України від 08.02.2014р., (дарувальник) та Благодійною організацією «Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення» в особі представника Семушина Тимофія Валентиновича, який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М., від 09.07.2015р. за реєстровим №2424, (обдаровуваний) укладено договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 79,2 кв.м. (т.1 а.с. 20-21), за умовами якого Коростенська міська організація Комуністичної партії України передала безоплатно у власність (подарувала), а Благодійна організація «Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення» прийняла у власність (дарунок), яким є нежитлове приміщення.

За п. 2 договору відчужуване нерухоме майно належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, 22 червня 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Коростенської міської ради Житомирської області на підставі рішення Коростенської міської ради від 16 червня 2004 року за №268 та зареєстрованого Державним комунальним підприємством Коростенське міжміське бюро технічній інвентаризації в реєстровій книзі №117 за реєстровим №7738 від 22 червня 2004 року.

Право власності на нерухоме майно зареєстровано за дарувальником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Пашинською О.М. 16.07.2015р., номер запису про право власності: 10428055, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 07.

Договір дарування від 16.07.2015р. посвідчила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пашинська О.М. та зареєструвала за №2502.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.08.2023р. №342913200, набувачем спірного майна на підставі договору дарування від 16.07.2015р. №2502 стала Благодійна організація «Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення» (т. 1 а.с. 66-69).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником Благодійної організації «Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення» є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково комерційна фірма "Контур" (), засновниками якого, у свою чергу, є сини керівника Комуністичної партії України Симоненка Петра Миколайовича, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №2 від 10.01.2024р. та №4 від 10.01.2024р. (т.1 а.с. 71-72).

Спір виник через те, що у процесі розгляду адміністративним судом справи №826/9751/14, відкритої Окружним адміністративним судом міста Києва 11.07.2014р., про заборону КПУ, остання здійснила відчуження нерухомого майна на підставі оспорюваного договору пов`язаній особі, а тому Мін`юст, як особа, яка відповідальна за розшук та затвердження переліку майна забороненої судом політичної партії для передачі Фонду державного майна України, як уповноваженому органу управління цим майном, звернулась до суду із даним позовом, оскільки вважає Договір фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Позивач звернувся до суду, зокрема, з вимогою про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 79,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд. 3) укладений 16.07.2015р. між Коростенською міською організацією Комуністичної партії України та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно із частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац 1 частини 1 статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина 5 статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду переглядала у касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції у справі № 924/971/23 за позовом Міністерства юстиції України до Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації, котрою рішення суду скасовано, а позов задоволено у повному обсязі.

Ураховуючи положення ч. 4 ст. 236 ГПК України суд зазначає, що справа № 906/1160/23 є подібною зі справою № 924/973/23 як за суб`єктним складом учасників справи, так і за предметом спору. До того ж мотиви, які наводяться учасниками спору є також ідентичними у даній справі з мотивами, яким була надана оцінка Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.04.2025р. у справі №924/971/23. Із урахуванням зазначеного суд під час розгляду справи керується правовими висновками, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025р. у справі №924/971/23.

Постановою від 16.04.2025р. Велика Палата Верховного Суду постанову апеляційного господарського суду від 13.02.2024р. у частині вирішення вимог позову про визнання недійсним договору дарування скасувала і в цій частині залишила в силі рішення суду про відмову у позові, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Постанову апеляційного господарського суду у частині вирішення вимоги позову про скасування державної реєстрації змінила, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Велика Палата Верховного Суду щодо застосування статті 228 ЦК України при кваліфікації договорів дарування майна політичних партій третім особам після початку провадження про заборону діяльності партії як правочинів, що порушують публічний порядок, та застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів як належного способу захисту інтересів держави дійшла наступних висновків.

Якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016р. у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, Верховний Суд України виснував, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024р. у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що у правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них. Кожен член суспільства як колективний носій цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.

До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на особливість правовідносин, в яких беруть участь політичні партії.

Загальні засади утворення і діяльності політичних партій визначені Конституцією України.

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів. Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах (частини перша, друга статті 36 Конституції України).

Статтею 37 Конституції України встановлено, що утворення і діяльність політичних партій та громадських організацій, програмні цілі або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров`я населення, забороняються.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.06.2007р. № 2-рп/2007 зазначив, що політичні партії забезпечують участь громадян України в політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні» (у редакції чинній на дату укладення спірного договору) політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Основний статус політичної партії - публічно-правовий. Політична партія є важливим інститутом представницької демократії, за допомогою якого громадяни беруть участь в політичному житті суспільства та управлінні державою. Політичні партії беруть участь у виборах та формуванні влади, сприяють вираженню політичної волі громадян.

За змістом пункту 11 статті 92 Конституції України засади утворення і діяльності політичних партій віднесено до найважливіших суспільних відносин, які визначаються виключно законами України. Конституційний Суд України зазначає, що політичні партії забезпечують участь усіх громадян України у політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю. Можливість належного функціонування політичних партій у суспільстві є однією із загальних засад конституційного ладу держави, складовою якого є суспільний лад.

Отже, діяльність політичних партій спрямована на реалізацію публічного інтересу, зокрема вплив на формування державної політики та управління, та безумовно пов`язана з основними політичними процесами у державі, невід`ємною частиною яких є збереження та розвиток української державності в умовах незалежності з урахуванням закріплених у Конституції України принципів, порушення яких у діяльності політичних партій в силу приписів статті 37 Конституції України не допускається.

Діяльність політичних партій підлягає державному контролю. Право політичних партій набувати, володіти та розпоряджатися майном піддається законодавчим обмеженням, що зважаючи на значимість політичних партій в політичному житті суспільства повинно слугувати додатковою гарантією їх законної діяльності.

Враховуючи те, що основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про політичні партії в Україні» після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.

Закон наділяє політичну партію статусом юридичної особи для виконання політичною партією передусім публічно-правових функцій, спрямованих на досягнення мети створення політичної партії.

Тобто будучи суб`єктом публічно-правових відносин, у приватноправових відносинах політична партія бере участь виключно у тій мірі, яка необхідна для забезпечення її існування та діяльності як суб`єкта публічно-правових відносин.

Правосуб`єктність політичної партії як юридичної особи є спеціальною, вона підпорядкована меті участі такої організації у публічних відносинах, пов`язаних зі здобуттям публічної влади, та інших суспільно важливих для держави відносинах.

Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні» політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні»).

З наведених приписів нормативних актів слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що публічним порядком є публічно-правові відносини, які мають імперативний характер та визначають основи суспільного ладу держави.

Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022р. у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок".

Аналогічно з вищезазначеною справою Коростенська міська організація уклала договір дарування з Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" 16.07.2015р. Тобто, укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладання правочину з протиправною метою. Із урахуванням зазначеного суд вважає, що оспорюваний договір дарування від 16.07.2015р. за своєю правовою природою є нікчемним.

При цьому якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022р. у справі № 496/3134/19).

Із урахуванням зазначеного суд зазначає, що вимога Міністерства юстиції України до Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" про визнання недійсним договору дарування від 16.07.2015р. не підлягає задоволенню, оскільки спірний договір дарування від 16.07.2015р. є нікчемним.

Щодо вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення " на спірне нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до правових висновків ВПВС, судовий захист має бути повним та ефективним, і забезпечувати не лише фіксацію порушення чи зловживання правом, а й усунення його наслідків. Саме такий підхід відповідає конституційним гарантіям справедливого судового розгляду, принципу процесуальної економії та недопущення дублювання судового захисту (пункти 193 194 постанови ВП ВС у справі № 924/971/23).

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Суд встановив, що реєстрацію права власності Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" була здійснена саме на підставі нікчемного договору, який вчинено з метою обходу вимог законодавства, з порушенням публічного порядку та загальнообов`язкових норм (у тому числі у сфері реалізації майнових наслідків заборони політичних партій). Така реєстрація не може вважатися легітимною та є похідною від дефектного правочину, що унеможливлює її збереження в правовому полі.

Відповідно до положень абзаців 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація, здійснена на підставі нікчемного правочину, підлягає скасуванню за рішенням суду. При цьому скасування такої реєстрації зумовлює повернення правового титулу попередньому власнику - КПУ, що підтверджує реституційний характер способу захисту. Аналогічний правовий підхід застосовано Великою Палатою у постанові від 21.12.2022р. у справі № 914/2350/18.

Суд зазначає, що держава, діючи через уповноважений орган - Міністерство юстиції України, має законний інтерес у поверненні майна, незаконно виведеного з володіння КПУ, з метою подальшого виконання обов`язку з передачі цього майна у власність держави відповідно до спеціального законодавства. Відтак заявлена позовна вимога про скасування державної реєстрації є похідною, виправданою та належною в контексті усунення правових наслідків нікчемного правочину, яка забезпечує ефективність та повноту судового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності за Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", як така, що ґрунтується на нікчемному правочині, підлягає скасуванню.

Суд вважає, що державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права за Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", підтверджує повернення майна попередньому власнику.

Це відповідає публічному інтересу, вимогам закону, правовим позиціям Верховного Суду та забезпечує повне відновлення правового статусу попереднього власника з подальшою реалізацією публічної процедури передачі спірного майна у власність держави.

Щодо наявності підстав у Мін`юсту на звернення з позовом до суду, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025р. у справі № 924/971/23 виснувала, що Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави (пункт 116).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі статті 215, 216 та статті 228 Цивільного кодексу України, відповідно до яких правочин, вчинений з порушенням встановленого законом порядку, є нікчемним, а правові наслідки нікчемного правочину, зокрема повернення сторонами всього отриманого за його змістом, настають незалежно від його визнання судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Враховуючи викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Міністерства юстиції України .

Судові витрати за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог на відповідача покладається судовий збір в розмірі 2684,00 грн. та судовий збір за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову в розмірі 1342,00 грн.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 79,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд. 3, укладений 16.07.2015р. між Коростенською міською організацією Комуністичної партії України та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення".

3. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, м. Київ, вул Ванди Василевської, буд. 7, ) на нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 79,2 кв.м, розташоване за адресою Житомирська обл., м. Коростень, вул. Красіна (вул. Героїв Чорнобиля), буд. 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07.

4. Стягнути з Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, м. Київ, вул. Ванди Василевської, буд. 7, ) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні) та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 1342,00 грн..

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 17.07.25

Суддя Сікорська Н.А.

1 - в справу

2 - БО "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (рек. з повід. код 35087436)

3 - Комуністична партія України (рек. з повід. код 33719409).