ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/1195/25
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Принцевської Н.М.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання - Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача (прокуратури): Уліцька А.В., за посвідченням;

від відповідача-1: Явченко Д.В. у порядку самопредставництва;

від відповідача-2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на ухвалу Господарського суду Одеської області про закриття провадження

від 08 травня 2025 року (повний текст складено 13.05.2025)

у справі № 916/1195/25

за позовом: Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси

до відповідачів:

1. Одеської міської ради;

2. ОСОБА_1

про: усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення, припинення права володіння та зобов`язання повернути майно,

суддя суду першої інстанції: Цісельський О.В.,

місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 16.07.2024, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (далі також - позивач, прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради (далі також - відповідач-1, ОМР) та ОСОБА_1 (далі також - відповіач-2, ОСОБА_1 ), в якому просив суд:

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання незаконним та скасування пункту 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ "Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси", яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосуються, приміщення басейну для плавання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її територіальній громаді міста Одеси.

У позовній заяві прокурор зазначає про виявлені ним порушення вимог законодавства при приватизації майна навчального закладу, оскільки спірна нежитлова будівля басейну навчального закладу у 1999 році не підлягала приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається, зокрема, на приписи ст.ст. 24, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 16, 21, 203, 215, 216, 391 Цивільного кодексу України, ст. 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 2, 4, 53 Господарського кодексу України.

31.03.2025 Господарський суд Одеської області прийняв позовну заяву прокурора до розгляду та відкрив провадження у справі №916/1195/25.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 у справі №916/1195/25 (суддя Цісельський О.В.) провадження у справі закрито, роз`яснено позивачу, що розгляд справи відноситься до цивільної юрисдикції.

У вказаній ухвалі суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні підсудності прокурор посилався на п. 2 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду, підсудні господарським судам, а також на положення ст. 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", відповідно до яких спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до ч. 12 ст. 26 цього Закону.

Проте, зі змісту позову суд встановив, що Одеською міською радою було розмежовано об`єкти комунальної власності, що підлягали приватизації та об`єкти, які мали бути відчуженими і саме спірне нежитлове приміщення басейну не було приватизоване, як стверджує прокурор, оскільки підставою для реєстрації права власності на спірне майно за ДПІ в Суворовському районі м. Одеси стало не безпосереднє придбання майна в ході його приватизації, а стало відчуження відповідно до Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" і "Про власність», та Цивільного кодексу України, які були чинним на той час, на підставі договору купівлі-продажу.

Також у зазначеній ухвалі місцевий господарський суд вказав, що спірні правовідносини між сторонами не мають господарського характеру, а позовні вимоги не стосуються господарських відносин, тобто таких, що виникли внаслідок здійснення господарської діяльності, з огляду на що дана справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд наголосив, що фактично даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на спірну нежитлову будівлю, відповідно, він повинен вирішуватись у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, посилаючись на норми господарського та цивільного законодавства, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що прокурором помилково віднесено спір у даній справі до спорів щодо приватизації майна, а оскільки у спірних правовідносинах відповідач-2 - ОСОБА_1 - є фізичною особою, то справа №916/1195/25 не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а підсудна судам цивільної юрисдикції.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 у справі №916/1195/25 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позиція прокурора полягає у тому, що Господарським процесуальним кодексом України прямо передбачений розгляд спорів, які пов`язані з приватизацією майна. При цьому, на переконання апелянта, здійснене Одеською міською радою відчуження майна (прийняття спірного рішення) є по суті формою здійснення приватизації, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у даній справі безпосередньо не стосується приватизації майна, наслідком чого є розгляд спору не в порядку господарського судочинства.

Узагальнено прокурор зазначає, що:

- судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали були порушені норми матеріального права та не взято до уваги вимоги статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 06.03.1992 №2172-ХП (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення Одеською міською радою), що і призвело до ухвалення помилкового рішення;

- суд першої інстанції помилково послався на те, що відчуження спірного об`єкту відбулось на підставі Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про власність» та Цивільного кодексу України, які були чинні на той час, оскільки їх норми не містили жодних положень щодо регулювання порядку відчуження комунального майна органом місцевого самоврядування».

Враховуючи вказане та посилаючись на положення ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна»; висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 12.03.2019 у справі №903/456/18, від 28.04.2020 у справі №182/18/17), прокурор вважає, що дана справа повинна розглядатись в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 у справі №916/1195/25 та призначено її розгляд на 16.07.2025 року об 11:30 год. Також, вказаною ухвалою відповідачам встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

19.06.2025 від Одеської міської ради до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач-1 вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги - безпідставними, у зв`язку з чим, остання є такою, що не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 (відповідач-2) відзиву на апеляційну скаргу не надав, що не перешкоджає апеляційному перегляду оскаржуваної ухвали, з огляду на приписи ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку із перебуванням з 30.06.2025 по 01.08.2025 судді-члена колегії Діброви Г.І. у щорічній відпустці, розпорядженням керівника апарату суду від 11.07.2025 №147 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/1195/25.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2025 для розгляду справи №916/1195/25 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді - Савицького Я.Ф., суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 14.07.2025 вказана колегія прийняла справу №916/1195/25 до свого провадження.

У судове засідання 16.07.2025 з`явились: представник прокуратури, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції задовольнити останню та скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції; представник Одеської міської ради, який, виклавши свою правову позицію, заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив суд залишити ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 у даній справі в силі.

Представник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 16.07.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Звертаючись до суду з позовом, позивач самостійно визначає склад сторін справи, вказуючи відповідачів у справі, визначає предмет та підстави позову. Однак правила розгляду юридичного конфлікту у суді необхідно встановлювати, виходячи з дійсного змісту спірних матеріальних правовідносин та складу сторін таких правовідносин, не обмежуючись сформованим позивачем складом сторін справи. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №920/40/19, у пункті 6.8 постанови Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №920/343/22, у пункті 23 постанови Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 920/225/22, у пункті 5.12 постанови Верховного суду від 24.05.2023 у справі №920/336/22.

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

Виходячи із наведеного, сторонами у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Водночас, за змістом ч. 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відтак, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, від 25.02.2020 у справі №916/385/19.

Таким чином, при визначенні юрисдикцію спору, необхідно виходити як із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №911/1834/18, від 11.01.2022 у справі №904/1448/20, постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №908/933/22) так і відповідного суб`єктного складу учасників у цій справі (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, за п. 2 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

У даному випадку прокурор звернувся до суду в інтересах держави з позовом до відповідачів у межах правовідносин щодо відчуження комунального майна, стверджуючи про незаконність такого відчуження, як проведеного поза межами та всупереч нормативно передбаченої для відчуження такого майна процедури приватизації.

Проте, суд першої інстанції, закриваючи провадження у даній справі, виходив з того, що прокурором помилково віднесено спір у даній справі до спорів щодо приватизації майна, оскільки відчуження спірного майна відбулось не в ході його приватизації, а на підставі відчуження шляхом укладення договору купівлі-продажу, з урахуванням положень рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за №132-ХХІІІ, яким було розмежовано об`єкти комунальної власності, які підлягали приватизації та які мали бути відчуженими.

В контексті наведеного колегія суддів зазначає, що статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992 №2163-XII (тут і далі - в редакції станом на 19.01.1999 - час виникнення спірних правовідносин) визначено, що приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Відповідно до ч. 4 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

При цьому, приписами абзацу 5 ч. 1 статті 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що одним зі способів приватизації є викуп майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації.

За умовами ч. 1 ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна», при приватизації державного майна шляхом його викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом між продавцем і покупцем укладається відповідний договір купівлі-продажу.

Крім того, станом на час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" від 06.03.1992 № 2171-XII (втратив чинність на підставі Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна"), у Преамбулі якого (тут і далі - у редакції від 07.08.1996) визначено, що цей Закон встановлює правовий механізм приватизації цілісних майнових комплексів, невеликих державних підприємств, шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», об`єктами малої приватизації є: цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, віднесених Державною програмою приватизації до групи А; окреме індивідуально визначене майно; об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.

Приписами ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлені способи малої приватизації, а саме шляхом: викупу; продажу на аукціоні, за конкурсом.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній та комунальній власності, є відповідно: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами.

В силу ст. 5 цього ж Закону, покупцями об`єктів малої приватизації можуть бути фізичні та юридичні особи, які визнаються покупцями відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств".

З огляду на вимоги статей 7, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», процес приватизації комунального майна включає в себе затвердження місцевими радами переліків об`єктів, що підлягають приватизації певним способом, та подальше укладення договору купівлі-продажу.

Згідно норм ч. 1 ст. 11 вказаного Закону, викуп застосовується, поміж іншого, щодо об`єктів малої приватизації, включених до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Судова колегія зазначає, що Держaвним оргaном, який здiйснює держaвну полiтику в сферi привaтизaцiї держaвного мaйнa, є Фонд держaвного мaйнa Укрaїни (дaлi - ФДМУ)

Однaк з aнaлiзу вказаного зaконодaвствa вбачається, що держaвне мaйно може вiдчужувaтись не тiльки ФДМУ, aле й господaрюючими суб`єктaми, яким тaке мaйно передaно влaсником нa рiзних прaвових режимaх (прaвi господaрського вiдaння тa прaвi оперaтивного упрaвлiння).

Водночас, право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Разом з цим, згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку (ч. 6 ст. 60 вказаного Закону).

Отже, апеляційний суд зауважує, що комунальна власність - одна із складових економічної основи місцевого самоврядування взагалі. Органи місцевого самоврядування від імені територіальних громад здійснюють надане Конституцією України право виконувати всі майнові операції, не заборонені чинним законодавством, тобто передавати майно в користування, здавати його в оренду, продавати тощо. Доходи від операцій з майном зараховуються до місцевого бюджету і використовуються для соціально-економічного розвитку відповідної територіальної громади.

Крім того, положенням п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься, зокрема, прийняття рішень щодо відчуження, відповідно до закону, комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації.

При цьому, відчуження (в юридичному сенсі) означає передачу права власності на майно (наприклад, продаж, дарування, спадщина).

Тобто, відчуження комунального майна - передача права власності на комунальне майно, яке перебуває на балансі міської ради, іншим юридичним або фізичним особам шляхом його продажу за грошові кошти.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що комунальне майно може відчужуватись органом місцевого самоврядування і таке відчуження здійснюється не лише у відповідності до приватизаційного законодавства.

Так, може бути встановлений інший порядок, який у даному випадку був врегульований «Програмою приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси на 1999 рік», яка є додатком №1 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за №132-ХХІІІ "Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси".

Даним рішенням було чітко відокремлені об`єкти комунальної власності, які підлягали приватизації (перелік об`єктів наведений у додатку №2 до рішення ОМР від 29.06.1999 за №132-ХХІІІ), від об`єктів комунальної власності, що мали бути відчуженими, у тому числі - шляхом їх продажу за грошові кошти (перелік об`єктів наведений у додатку №3 до рішення від 29.06.1999 за №132-ХХІІІ).

Саме у додатку №3 до рішення від 29.06.1999 за №132-ХХІІІ під пунктом №107 у якості об`єкта комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягає саме відчуженню у 1999 році шляхом викупу, визначено приміщення басейну для плавання за адресою: АДРЕСА_1 (спірне приміщення).

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, спірна нежитлова будівля не була включена до об`єктів, що підлягають приватизації та в подальшому не була приватизована.

Разом з тим, апеляційна колегія звертає увагу на те, що Програма приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси на 1999 рік (додаток №1 до рішення від 29.06.1999 за №132-ХХІІІ) передбачала як алгоритм дій відносно приватизації об`єктів комунальної власності міста (розділ І Програми), так і механізм відчуження об`єктів комунальної власності міста Одеси (розділ ІІ Програми).

І якщо у Розділі І Програми зазначено, що приватизація об`єктів, які знаходяться у комунальній власності міста, здійснюється відповідно законодавству України з питань приватизації згідно з Указом Президента України «Про приватизацію державного майна у 1999 році» та нормативних актів Фонду державного майна України, інших міністерств та відомств, то в Розділі ІІ встановлено, що відчуження об`єктів, які знаходяться у комунальній власності міста, здійснюється від імені міської ради відповідно до Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про власність»; Цивільного кодексу України, Механізму відчуження об`єктів комунальної власності міста, затвердженого рішенням міської ради від 08.12.98 №56-ХХІІІ.

Аналізуючи норми відповідного законодавства та наявні у матеріалах справи документи, судова колегія зазначає, що привaтизaцiйний процес тa вiдчуження державного / комунального мaйнa вiдрiзняються у даному випадку, насамперед, джерелaми прaвового регулювaння. Зокрема, привaтизaцiя держaвного / комунального мaйнa регулюється Зaконaми Укрaїни «Про привaтизaцiю держaвного мaйнa», «Про привaтизaцiю невеликих держaвних пiдприємств (мaлу привaтизaцiю)», нормативними актами Фонду державного майна України, тощо. В свою чергу джерелaми прaвового регулювaння вiдчуження держaвного / комунального мaйнa господaрюючими суб`єктaми є Господaрський кодекс Укрaїни, Цивільний кодексу України, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Окремо судова колегія звертає увагу на те, що додатково вказане підтверджує факт затвердження постaновою Кaбiнету Мiнiстрiв Укрaїни вiд 06.06.2007 №803 окремого Порядку вiдчуження об`єктiв держaвної влaсностi.

З огляду на зазначене вище, апеляційна колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що оскільки Одеською міською радою було розмежовано об`єкти комунальної власності, що підлягали приватизації та об`єкти, які мали бути відчуженими і спірне нежитлове приміщення не увійшло у перелік об`єктів приватизації, то прокурором помилково віднесено спір у даній справі до спорів щодо приватизації майна, враховуючи те, що аналіз вищенаведених норм законодавства дaє пiдстaви стверджувaти, що привaтизaцiя тa вiдчуження комунального мaйнa - це рiзнi прaвовi процедури, що суттєво вiдрiзняються однa вiд одної.

Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, передбачено, що господарські суду розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Однак, як свідчать матеріали справи, Одеська міська рада в особі Представництва по управлінню комунальною власністю продала, а Державна податкова інспекція в Суворівському районі м. Одеси купила майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси у вигляді приміщення басейну, загальною площею 339,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Відчуження вказаного майна відбулось відповідно до механізму відчуження об`єктів комунальної власності на підставі Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про власність та Цивільного кодексу України. В подальшому, спірне приміщення було передано Державною податковою інспекцією в Суворівському районі м. Одеси в якості взаєморозрахунку ВАТ «Чнрномортехфлот», яке, в свою чергу, продало вказане приміщення ПП «Монблан». Після чого, згідно Договору купівлі-продажу від 02.04.2007, ПП «Монблан» продало, а ОСОБА_1 купив нежитлову будівлю загальною площею 339,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . І лише на підставі вказаного Договору купівлі-продажу було зареєстровано право власності на спірну нежитлову будівлю за ОСОБА_1 . Далі право власності на нежитлову будівлю загальною площею 339,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Договору дарування від 07.10.2015, а потім - знов за ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 09.10.2021.

Тобто, спірна нерухомість неодноразово передавалась у власність на підставі відповідних договорів купівлі-продажу та договорів дарування.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини не є господарськими, тобто такими, що виникли внаслідок здійснення господарської діяльності сторонами у справі.

Отже, ураховуючи те, що прокурором помилково віднесено спір у даній справі до спорів щодо приватизації майна, а спірні правовідносини не є господарськими, апеляційний суд зазначає, що позовна заява прокурора не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, оскільки її вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи - ОСОБА_1 який є власником спірного майна, про припинення права володіння та повернення якого заявлено позов.

Посилання прокурора на постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №903/456/18 та від 28.04.2020 у справі №182/18/17 судова колегія відхиляє з огляду на їх нерелевантність до даних спірних правовідносин.

Так, як правильно зазначив суд першої інстанції, з урахуванням характеру спірних правовідносин, що склались між визначеним колом їх учасників, спір у справі №916/1195/25 підлягає вирішенню не в порядку господарського судочинства, як вважає прокурор, а в порядку цивільного судочинства, враховуючи те, що спір у даній справі безпосередньо не стосується приватизації майна, на відміну від справи №903/456/18.

Також, у справі №182/18/17 право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за набувачем ВАТ «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій» яке є правонаступником орендного підприємства «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій № 27» на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 28.02.1994 №115 та у відповідності до Плану приватизації орендного підприємства «Нікопольський завод залізобетонних конструкцій №27», який є невід`ємною частиною зазначеного Договору.

Крім того, апеляційний суд вважає, що посилання апелянта на помилковість неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду, зводяться лише до неправильного розуміння цих висновків та до довільного тлумачення скаржником ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, яка була правильно застосована місцевим господарським судом.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно зі ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами процесуального права, а тому правових підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд доходить висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 у справі №916/1195/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури - без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати апелянта по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 у справі №916/1195/25 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 21.07.2025.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Ярош А.І.