cправа № 904/3867/21
судді Верховного Суду Студенця В.І.
за результатом касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1
на постанову Центрального апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Парусніков Ю.Б., судді: Іванов О.Г., Чус О.В.)
у справі № 904/3867/21
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Національний банк України,
про відшкодування шкоди у сумі 213 849 977,67 грн.
І. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Із постановою Верховного Суду від 16.07.2025 у справі №904/3867/21, якою постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.10.2023 у справі №904/3867/21 скасовано, а справу №904/3867/21 передано на новий розгляд до апеляційного суду, не погоджуюся, вважаю, що слід було касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2023 у справі №904/3867/21 залишити в силі.
ІІ. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) у квітні 2021 року звернувся до суду з позовною заявою до: ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач 1), ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7 , відповідач 2), ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 , відповідач 3), ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач 4), ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 , відповідач 5), ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 , відповідач 6), ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6 , відповідач 7) та з урахуванням заяви від про збільшення позовних вимог просив суд стягнути солідарно з зазначених вище фізичних осіб на користь Фонду, заподіяну ПАТ «Меліор банк» та його кредиторам шкоду у сумі 213 849 977,67 грн.
Підставою для покладення відповідальності на відповідачів, як пов`язаних осіб банку, Фонд визначає статті 42, 43, 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статтю 63 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 11, 92, 1166, 1190 Цивільного кодексу України, пункт 1.3 глави I розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженій постановою правління Національного банку України від 28.08.2001 № 368.
(2) Короткий зміст рішень суду першої й апеляційної інстанцій, а також мотиви з яких суди виходили при ухваленні судових рішень
3. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі №904/3867/21 у задоволенні позову Фонду відмовлено. Провадження в частині солідарного відшкодування шкоди у сумі 213 849 977,67 грн з ОСОБА_7 закрито.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2022 апеляційну скаргу Фонду на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі № 904/3867/21 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі №904/3867/21 - без змін.
4. Постановою Верховного Суду від 07.09.2022 касаційну скаргу Фонду задоволено частково. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2022 у справі № 904/3867/21 в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про солідарне стягнення шкоди у сумі 213 849 977,67 грн та розподілу судового збору скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2022 у справі № 904/3867/21 в частині закриття провадження у справі щодо ОСОБА_7 залишено в силі.
5. За результатом нового розгляду справи рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2023 у справі №904/3867/21 у задоволенні позову Фонду про відшкодування шкоди відмовлено.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.10.2023 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2023 у справі №904/3867/21 скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту:
(3) Позиція Верховного Суду за результатом розгляду касаційних скарг
6. Верховний Суд постановою від 16.07.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.10.2023 у справі №904/3867/21 скасував, а справу направив до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Ухвалюючи судове рішення, Верховний Суд дійшов таких висновків:
- суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про наявність у діях відповідачів складу цивільного правопорушення;
- апеляційний суд неправильно застосував положення статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у спірних правовідносинах;
- суду апеляційної інстанції слід врахувати актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.06.2024 у справі №916/3724/21, щодо питання застосування позовної давності у подібних правовідносинах.
7. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий голосує останнім.
При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті.
Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
У цьому випадку вважаю за необхідне викласти окрему думку, оскільки вважаю, що суду касаційної інстанції слід було касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2023 у справі №904/3867/21 залишити в силі, як таке, що ухвалене із дотримання норм матеріального та процесуального права.
ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
8. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведених скаржником підстав касаційного оскарження, вважаю, що фактично підставою для звернення до Верховного Суду стали питання щодо:
- наявності/відсутності у Фонду правових підстав для звернення з позовом про стягнення шкоди (збитків) до суду;
- наявності/відсутності складу цивільного правопорушення;
- наявності/відсутності правових підстав для застосування позовної давності.
З огляду на наведене відзначаю таке.
(1) Щодо права Фонду на звернення до суду з позовами про відшкодування шкоди (збитків)
9. Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (частина перша статті 3).
Відповідно до статті 29 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд, зокрема, набуває прав кредитора банку на всю (загальну) суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону.
Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом/уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у відповідній черговості (стаття 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").
Тобто одним з головних завдань Фонду під час виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідації є задоволення вимог кредиторів у відповідності до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Норми права, що визначають порядок дій Фонду як ліквідатора банку, зокрема щодо вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування шкоди до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання - до суду, є процесуальними, процедурними нормами.
Відповідно, до правовідносин, учасником яких є Фонд як ліквідатор неплатоспроможного банку (який вчиняє дії з виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з банком осіб, звернення з позовом до суду) мають застосовуватися редакції статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону "Про банки та банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.
За змістом частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній на момент запровадження тимчасової адміністрації та початку ліквідаційної процедури (жовтень 2014 - лютий 2015 років), Фонд мав право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна банку, вважаються погашеними.
Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції чинній на момент звернення з даним позовом у справі до суду (квітень 2021 року), Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Оцінюючи вищенаведене, відзначаю, що хоча норми Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (зокрема вищенаведені) зазнавали певних змін, однак незмінною є спрямованість процедури, яку вони регулюють (задоволення вимог кредиторів).
Слід зазначити, що відповідальність пов`язаних з неплатоспроможним банком осіб за заподіяння шкоди (збитків) його кредиторам та самому банку має дуалістичний характер: з однієї сторони відповідальність пов`язаних осіб банку визначається як відповідальність перед самим банком, зокрема щодо недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, а з іншої сторони - як відповідальність перед вкладниками та іншими кредиторами банку, оскільки відповідно до специфіки банківської діяльності банк оперує не тільки власними коштами, а і значним обсягом коштів, залучених від своїх клієнтів.
Отже, ураховуючи нормативно-правове регулювання, Фонд має право звертатися з позовами про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб":
(1) від імені та в інтересах неплатоспроможного банку, зокрема під час здійснення процедури ліквідації банку;
(2) від імені та в інтересах кредиторів (тобто на користь кредиторів банку), зокрема після припинення банку.
Норма статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у жодній із редакцій не містила заборони для Фонду звертатись до суду з відповідними позовами після ліквідації Банку, а навпаки, враховуючи спеціальний статус Фонду, визначала, що ліквідація неплатоспроможного банку не припиняє таке право та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи.
Обґрунтованість таких висновків підтверджує і подальший розвиток законодавства. Зокрема, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" від 30.06.2021 № 1588-IX, яким доповнено статтю 53 ГПК України і внесено зміни до абзацу 15 частини першої статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Так, відповідно до частини шостої статті 53 ГПК України (у редакції вказаного закону) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
Тобто законодавцем чітко унормовано в інтересах кого і в яких випадках Фонд може звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Отже, правовий механізм звернення Фонду з позовами про відшкодування шкоди, завданої банку та її кредиторам, є зрозумілим та нормативно унормованим.
Ураховуючи наведене, відзначаю, що Фонд як ліквідатор банку має право звертатись до суду з позовами в інтересах банку, зокрема під час здійснення ліквідації банку, якщо саме банку завдана шкода (збитки), та в інтересах кредиторів, вимоги яких залишились незадавленими, якщо така шкода (збитки) завдані саме кредиторам, зокрема після ліквідації банку.
Так, у справі, що переглядається, Фонд звернувся з позовом про відшкодування шкоди після припинення банку, відповідно, Фонд звернувся з позовом від власного імені в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
З огляду на наведене, вважаю, що Фонд, подаючи позов у даній справі у відповідності до вимог статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та норм статті 53 ГПК України мав визначити коло належних позивачів у справі (кредиторів вимоги яких залишились незадоволеними). Водночас позовна заява таких мотивів не містять.
(2) Щодо складу цивільного правопорушення
10. Так, до предмету доказування у спірних правовідносинах входять обставини:
1) персонального складу органів управління банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання/призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з банком особи;
2) ухвалення рішення органом управління банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;
3) вчинення банком сумнівного правочину (укладення договору);
4) виконання банком сумнівного правочину (перерахування/отримання коштів, передання/отримання майна чи майнових прав);
5) протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики банку, відсутність в банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків (чи діяли вони добросовісно, розумно та чи не перевищували своїх повноважень), дії відповідачів усупереч інтересам банку тощо);
6) збитки банку від конкретного правочину (балансова вартість активу на дату початку виведення банку з ринку, розмір грошових коштів, фактично стягнутих за рішенням суду та включених до ліквідаційної маси, оціночна вартість активу, визначена незалежним оцінювачем у процедурі ліквідації, вартість продажу такого активу в процесі ліквідації банку) та їх причини;
7) розмір недостатності майна банку для розрахунків з кредиторами (як мінімальний розмір збитків банку та шкоди, завданої кредиторам банку невиваженою інвестиційною політикою, ризикованою кредитною діяльністю, бездіяльністю відповідачів, що призвело до неплатоспроможності та ліквідації банку).
З огляду на наведене відзначаю таке.
(3) Щодо протиправної поведінки відповідачів
11. Відзначаю, що для встановлення наявності складу цивільного правопорушення необхідно чітко встановити, що саме дії відповідачів мали наслідком завдання шкоди банку та/або його кредиторам у відповідній частині розміру суми акцептованих та незадоволених вимог кредиторів.
Так, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах.
Водночас поведінка заподіювача шкоди може полягати не тільки в його активних діях, а й у бездіяльності. Бездіяльність визнається протиправною, якщо особа, яка зобов`язана вчинити певні дії, свідомо їх не виконує.
При зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправну поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Разом з цим, зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди (аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2022 у справі № 922/2860/18). Тому спростування цієї вини є процесуальним обов`язком її заподіювача.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить у цій справі стягнути з відповідачів солідарно шкоду, заподіяну ними банку як членами органів управління цього банку (Спостережної ради та Кредитного комітету), тобто йдеться про підстави та умови застосування відповідальності членів органів юридичної особи перед юридичною особою, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню і статті 92 ЦК України.
Згідно із частин третьої, четвертої статті 92 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Відповідно до статті 63 Закону України «Про акціонерні товариства» посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі, якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.
Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.
Отже, при застосуванні статті 92 ЦК України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
За змістом Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.
Нормою частини п`ятої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на момент укладення кредитних договорів) передбачено, що банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених НБУ вимог щодо концентрації ризиків.
Частиною сьомою статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.
Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суди мають виходити з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків відповідачами. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.
Зазначає, що обов`язки виступати від імені юридичної особи, обов`язки щодо представництва у контексті статті 92 ЦК України охоплюють як дії щодо формування внутрішньої волі, так і дії щодо формування її волевиявлення. У статті 92 ЦК України йдеться про фідуціарні обов`язки та солідарну відповідальність членів органів управління банку в цілому, а не лише тих членів виконавчого органу, які представляють банк у відносинах з третіми особами.
Відповідно до статті 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані: ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; приймати рішення в межах наданих повноважень; не використовувати службове становище у власних інтересах; забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.
Стаття 44 цього Закону містить вимоги щодо управління ризиками банку. Банк зобов`язаний з урахуванням специфіки його роботи створити адекватну систему управління ризиками, яка має забезпечувати на постійній основі виявлення, вимірювання, контроль і моніторинг усіх видів ризиків за всіма напрямами діяльності банку на всіх організаційних рівнях та бути адекватною ризикам, що приймаються банком. Банк зобов`язаний утворити постійно діючий підрозділ з управління ризиками, в якому зосереджені функції з управління ризиками та який відповідає за розроблення, впровадження внутрішніх положень і процедур управління ризиками, інформує керівництво про ризики, прийнятність їх рівня та надає пропозиції щодо необхідності прийняття керівництвом відповідних рішень.
Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення; комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають; тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.
За змістом Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.
Частиною п`ятою статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) встановлено, що банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. У частині шостій цієї статті встановлено, що банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.
Вимоги до діяльності банків також регламентує Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена постановою правління НБУ № 368 від 28.08.2001 (Інструкція № 368), відповідно до якої метою регулювання діяльності банків є забезпечення стабільної діяльності банків та своєчасне виконання ними зобов`язань перед вкладниками, а також запобігання неправильному розподілу ресурсів і втраті капіталу через ризики, що притаманні банківській діяльності. Інструкція (в редакції, що діяла протягом 2014 року) встановлює нормативи ліквідності, кредитного ризику та інвестування, яких мають дотримуватися банки протягом всього періоду своєї діяльності.
З аналізу вказаної Інструкції вбачається, що банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів зі збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.
З метою контролю за станом ліквідності банків НБУ установлює такі нормативи ліквідності: миттєвої ліквідності (Н4), поточної ліквідності (Н5) та короткострокової ліквідності (Н6). Норматив миттєвої ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг високоліквідних активів для забезпечення виконання поточних зобов`язань протягом одного операційного дня. Норматив поточної ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг активів банку для забезпечення виконання поточного обсягу зобов`язань протягом одного календарного місяця. Норматив короткострокової ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг активів для забезпечення виконання своїх зобов`язань протягом одного року.
Розділ VI Інструкції № 368 встановлює нормативи кредитного ризику. До кредитних операцій належать активні операції банку, що пов`язані з наданням клієнтам залучених коштів у тимчасове користування (надання кредитів у готівковій або безготівковій формі, на фінансування будівництва житла та у формі врахування векселів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, операцій репо, фінансового лізингу тощо) або прийняттям зобов`язань про надання коштів у тимчасове користування (надання гарантій, поручительства, авалів тощо), а також операції з купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів і від свого імені (включаючи андеррайтинг), будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми.
Відповідно до Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою правління Національним банком України від 25.01.2012 № 23 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банк розробляє та затверджує рішенням уповноваженого органу внутрішньобанківські положення щодо оцінки ризиків, формування та використання резервів за кожним видом фінансових активів, групою фінансових активів, дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку та наданими фінансовими зобов`язаннями. Внутрішньобанківські положення розробляються банком з урахуванням законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, повинні містити методики та процедури, визначені в додатку 1 до цього Положення, які є обов`язковими і мінімально необхідними для оцінки ризиків (пункт 1.7 глави 1 розділу І).
Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях.
Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення/здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо (пункт 1.8 глави 1 розділу І).
Відсутність чи неподання внутрішньобанківських положень або кредитної документації (справи) для ознайомлення уповноваженим працівникам Національного банку України є підставою для негативних висновків щодо ефективності та/або адекватності системи управління ризиками в банку, а також застосування до банку заходів впливу в порядку, установленому нормативно-правовими актами Національним банком України (пункт 1.9 глави 1 розділу І).
Звертаючись до суду у порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд має довести неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.
Натомість відповідачі в межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також, у свою чергу, навести обставини та доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності.
Аналіз норм Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема, глави 7 цього Закону, дозволяє зробити висновок, що доказами виконання свого обов`язку вживати своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку можуть бути дані, які підтверджують обставини, що власники істотної участі, керівник, члени ради, члени виконавчого органу, посадові особи іншого органу управління вжили заходів для запобігання ризиковій діяльності; для недопущення в діяльності банку ознак, наявність яких є підставою для висновку Національного Банку України про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема, через вплив на управління чи діяльність юридичної особи (у тому числі шляхом ухвалення рішень про винесення на розгляд загальних зборів учасників банку питання ризикової діяльності); відновлення платоспроможності банку; встановлення осіб, відповідальних за ризикову діяльність тощо.
12. Так, ухвалюючи судове рішення у цій частині суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів того, що кредитним комітетом при видачі даних кредитів не було дотримано основних принципів кредитування, у тому числі не було перевірено кредитоспроможність позичальників та наявності забезпечення кредитів, чи не додержано встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків матеріали справи не містять. Суд відзначив, що в матеріалах справи відсутні кредитні справи, що унеможливлює дослідити об`єктивність даного питання. Всі доводи позивача ґрунтуються на внутрішній документах та перевірках Банку, діяльність якого уже відповідно до перевірок, зроблених у 2012-2013 роках, була ризиковою та сумнівною, в той час як спірні кредити були видані у період з січня по 15 вересня 2014 року. В матеріалах справи відсутні докази заборони видавати бланкові кредити.
Суд першої інстанції, відзначаючи, що матеріали справи не містять доказів протиправної поведінки відповідачів, виходив з того, що підставою для віднесення банку до категорії неплатоспроможних не зазначено укладення договорів, які позивач вважає сумнівними. Національний банк України під час вжиття заходів нагляду не вживав заходів щодо заборони видачі бланкових кредитів, хоча мав на це право. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачами під час прийняття рішень про намір укласти спірні кредитні договори або під час укладення таких договорів було не дотримано чинне законодавство, індивідуальні приписи Національного банку України, нормативи діяльності самого банку, чи допущено інші порушення. Усі доводи позивача зводяться до суб`єктивної оцінки дій відповідачів.
Отже, з урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів наявності у діях відповідачів складу правопорушення для стягнення з них збитків.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив з того, що спірні рішення щодо кредитування шести позичальників прямо протирічили інтересам банку та кредиторам банку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями кредитних договорів, договорів забезпечення, рішеннями Кредитного комітету та Спостережної ради Банку. При цьому суд врахував, що протягом останнього року (тобто 2014 року) Національним банком України неодноразово до банку застосовано заходи впливу та санкції за виявлені в його діяльності порушення вимог законодавства з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що позичальники мали незадовільний фінансовий стан, про що свідчить аналітична довідка щодо оцінки фінансового стану позичальника, надана Фондом; лист Головного Управління ДПС. При цьому керівництвом Банку не було відстежено цільове використання позичальниками кредитних коштів, які завуальовано витрачені позичальниками на обслуговування власної заборгованості по кредиту та погашення кредитної заборгованості третіх юридичних осіб - пов`язаних контрагентів.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вказав, що відповідачі порушили свої фідуціарні обов`язки та основні принципи кредитування.
13. У контексті наведеного через призму вищенаведеного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин відзначаю таке.
Так, за результатами дослідження наявних у справі доказів судами встановлено, що у діяльності Банку у спірний період часу (2014 рік) були наявні порушення законодавства у сфері здійснення операцій з кредитування, що підтверджується змістом постанови Національного банку України № 648/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Меліор банк" до категорії неплатоспроможних".
Разом з тим, суд апеляційної інстанції належно не спростував доводи суду першої інстанції, що відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, діяльність банку вже у 2012-2013 роках була ризиковою та сумнівною, про що також свідчить неодноразове застосування до банку заходів впливу/санкції - накладення штрафів. Як і не спростовано судом апеляційної інстанції того факту, що постанова Національного банку України № 648/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Меліор банк" не містить висновків, що саме дії та/або бездіяльність відповідачів завдали шкоди Банку, а рішення керівництва Банку щодо кредитування за спірними договорами призвели до погіршення фінансового становища Банку та його подальшої неплатоспроможності, враховуючи, зокрема, визначені частиною п`ятою статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статтями 92, 1190 ЦК України підстави для притягнення пов`язаних з банком осіб до солідарної відповідальності.
Ураховую, що на відмінну від суду першої інстанції, апеляційний суд взагалі не надав правової оцінки обставинам того, що спірні кредити не надавались на невиправдано довгий строк та під неринкові ставки; що останні надавались під забезпечення; що у матеріалах справи відсутні докази невиконання позивальниками своїх зобов`язань за спірними договорами до запровадження у банку тимчасової адміністрації.
Відзначаю, що у силу положень статті 1166 ЦК України саме на Фонд покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достовірними доказами обставин неправомірності рішень, дій / бездіяльності відповідачів (неправомірності поведінки заподіювача шкоди), що призвели до заподіяння банку та/або його кредиторам шкоди (збитків).
Разом з тим, ураховуючи мотиви рішення суду першої інстанції, не погоджуюсь з висновками суду апеляційної інстанції, що Фондом доведено обставини неправомірності поведінки відповідачів щодо здійснення кредитування за спірними Договорами, адже апеляційний суд не спростував доводи суду першої інстанції, що такі не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами у справі.
Посилання суду апеляційної інстанції на Лист Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області від 09.12.2021 як на доказ незадовільного фінансового стану позичальників є необґрунтованим, адже такий у розумінні статей 76-78 ГПК України не є ані незалежним аудиторським висновком щодо фінансового становища позичальників як на момент прийняття спірних рішень, так і у продовж існування спірних правовідносин (2014 рік), ані фінансовою звітністю як такою. Відтак висновки суду апеляційної інстанції у цій частині зроблені на підставі доказів, які не містять відомостей щодо кредитоспроможності позичальників на момент виникнення та існування спірних правовідносин, з огляду на що висновки суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази щодо кредитоспроможності позичальників на дату прийняття рішень про кредитування суб`єктів господарювання, є більш вірогідними.
Щодо посилання суду апеляційної інстанції на неодноразове застосування до банку заходів впливу та санкцій, відзначаю, що такі застосовувались саме за виявлені в діяльності банку порушення вимог законодавства з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом (як на цьому наголошує і сам суд). При цьому судом попередньої інстанції необґрунтовано як такі заходи впливу узгоджуються/стосуються спірних Договорів.
Крім того, суперечливими є висновки суду апеляційної інстанції щодо мети, якою керувались відповідачі, здійснюючи кредитування спірних суб`єктів господарювання. Так, суд вказує, що кредитні кошти завуальовано витрачені позичальниками на обслуговування власної заборгованості по кредиту та погашення кредитної заборгованості третіх юридичних осіб - пов`язаних контрагентів, у цьому ж банку. І при цьому відзначає, що метою кредитування було виведення належних Банку коштів на компанії, що пов`язані з власниками Банку.
Отже, ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції належно не спростовано доводів/висновків суду першої інстанції щодо того, що Фондом не доведено, а матеріалами справи не підтверджено наявності у діях відповідачів складу правопорушення (протиправності поведінки) як необхідної передумови для притягнення відповідачів до солідарної відповідальності, вважаю рішення суду першої інстанції у відповідній частині таким, що відповідає положенням частини п`ятої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 92, 1190 ЦК України, статтям 73-79, 86, 236 ГПК України.
(4) Щодо розміру шкоди (збитків)
14. За загальним правилом розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отже, якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо.
Так, подаючи позов у справі, Фонд просив стягнути шкоду у розмірі 213 849 977,67 грн, завдану конкретними господарськими операціями, тобто внаслідок кредитування ПП «СВ-Промхімпоставка», ПП «Дніпротех КТ», ТОВ «Стальавтотранс», ТОВ «Медіан Фарм», ТОВ «Комплекс Системи» та ТОВ «Верілл груп».
Правовою підставою для стягнення коштів (як збитків) у даній справі Фонд визначив статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статтю 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», але при цьому обґрунтовує суму збитків залишком несплачених кредитів.
15. Суд першої інстанції щодо визначеного позивачем розміру збитків (шкоди) відзначив, що розмір збитків від кожного з правочину не дорівнює розміру неповернутого кредиту за ним. До того ж як свідчать матеріали справи банк у 2019 році ліквідований, кредитний портфель відсутній, всі збитки за неповернуті кредити покриті за рахунок резервного фонду.
Крім того, господарський суд відзначив, що Фонд вважає, що шкоду завдали не лише відповідачі у даній справі №904/3867/21, але і відповідачі у справі №904/3864/21. Деякі з осіб є відповідачами у двох справах, деякі лише в одній. Остаточна сума акцептованих та незадоволених вимог кредиторів - 80 214 069,91 грн. Ціна позову у справі №904/3867/21 складає 213 849 977,67 грн. Ціна позову у справі №904/3864/21 складає 61 012 958,04 грн.
Отже, господарський суд дійшов висновку, що сума, яка може бути визнана збитками - у розмірі непогашених вимог кредиторів - фактично заявлена у двох позовах. Разом з тим, покладення відповідальності на осіб, до яких пред`явлено позов, можливе виключно в частині питомої ваги завданих ними збитків у частині загального розміру збитків - непогашених вимог кредиторів. Цієї питомої ваги не визначено. Отже, стягнення повної вартості неповернутих кредитів не відповідатиме компенсаторному характеру даного інституту та буде спрямоване фактично на покарання відповідачів, а не на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Натомість суд апеляційної інстанції відзначив, що збитки Банку по даній справі, спричинені конкретними діями конкретних осіб в процесі видачі кредитів, а відтак повинні визначатись як різниця між сумою кредитів, які підлягали поверненню, відповідно до умов договору та суми продажу кредитної вимоги за кожним з кредитного договору. При цьому суд вказав, що на наявність збитків у даній справі не впливає наявність заборгованості перед кредиторами Банку.
16. Вважаю доводи суду апеляційної інстанції у цій частині необґрунтованими з огляду на таке.
Так, для встановлення наявності складу цивільного правопорушення необхідно чітко встановити, що саме дії відповідачів мали наслідком завдання шкоди банку у відповідній частині.
Тобто позивач має довести неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.
Фонд, діючи як ліквідатор банку, по суті вже діє в інтересах кредиторів і формує ліквідаційну масу для задоволення вимог кредиторів, оскільки необхідність захисту інтересів банку втрачається з початком процедури ліквідації. Фонд має обов`язки діяти якнайкраще в інтересах вкладників / кредиторів відповідного банку.
Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено обов`язок Фонду вчиняти всі від нього залежні дії щодо наповнення ліквідаційної маси банку для задоволення вимог кредиторів.
Тобто всі дії Фонду виключно мають бути спрямовані на наповнення ліквідаційної маси банку з метою задоволення вимог кредиторів.
Отже, в предмет доказування у спірних правовідносинах, серед іншого, входить розмір недостатності майна банку для розрахунків з кредиторами.
Наголошую, що норма статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції на момент подання позову до суду) встановлює, що для звернення Фонду із позовом про відшкодування збитків необхідною умовою є недостатність майна банку для розрахунків з кредиторами. Норми, що встановлюють порядок звернення Фонду з позовом до суду, є процесуальними, а відтак до них має застосовуватися редакція статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" чинна на момент подання Фондом даного позову.
Тобто норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмежують право Фонду на звернення з відповідними позовами наявністю акцептованих та незадоволених вимог кредиторів. Відзначаю, що за відсутності незадоволених/непогашених вимог кредиторів Фонд позбавлений процесуальної можливості на звернення з позовами у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
У даній справі позов поданий Фондом в інтересах кредиторів після припинення банку. Разом з тим, задовольняючи позов у розмірі 213 849 977,67 грн (у той час як сума незадоволених вимог кредиторів склала 80 214 069,91 грн), суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки обґрунтованості заявленої до стягнення суми збитків (шкоди) саме інтересам кредиторів. Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов до помилкових висновків про обґрунтованість та доведеність розміру збитків (шкоди), завданих кредиторам, та заявленим Фондом до стягнення.
Водночас висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем розміру збитків відповідають нормам статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
17. Відтак, ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, вважаю, що суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про недоведеність позовних вимог (складу цивільного правопорушення), що є самостійною підставою для відмови у позові. Отже, рішення суду першої інстанції слід було залишити без змін.
З урахуванням викладеного відзначаю, що касаційну скаргу слід було задовольнити у повному обсязі.
Суддя Верховного Суду В. Студенець