ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року Справа № 906/158/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Крейбух О.Г. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Романець Х.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Якименко М.М. (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 13 березня 2025 року (повний текст складено 17.03.2025) та на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 25 березня 2025 року (повний текст складено 28.03.2025) у справі № 906/158/25 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина"

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 442 412,63 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 13.03.2025 закрито провадження у справі № 906/158/25 в частині стягнення 429 052,00 грн за п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина" до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 442 412,63 грн задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина" 1310,20 грн 3% річних, 296,94 грн судового збору.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Житомирської області від 25 березня 2025 року у справі №906/158/25 присуджено до стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина" 6809,33 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ДСГП "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволених вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Також не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції додатковим рішенням, ДСГП "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у стягненні з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" 6809,33 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 апеляційну скаргу ДСГП "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 13.03.2025 у справі №906/158/25 залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом надання суду доказів сплати судового збору в установленому законом порядку і розмірі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 25 березня 2025 року у справі №906/158/25. Призначено справу №906/158/25 до розгляду на 14 липня 2025 року об 11:00 год.

07 травня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява ДСГП "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" про усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 13 березня 2025 року у справі №906/158/25. Призначено справу №906/158/25 до розгляду на 14 липня 2025 року об 11:00 год. Об`єднано апеляційні скарги ДСГП "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 13.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 25.03.2025 у справі №906/158/25 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

Розпорядженням в.о. керівника апарату від 10.07.2025 № 01-05/353 у справі №906/158/25 в зв`язку з перебуванням у відпустці судді - члена колегії Саврія В.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі №906/158/25 визначено склад колегії суддів: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Крейбух О.Г., суддя Розізнана І.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2025 справу №906/158/25 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Крейбух О.Г., суддя Розізнана І.В.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача.

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача повністю підтримав вимоги та доводи, викладені в апеляційних скаргах.

Колегія суддів, розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в них, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційних скарг слід відмовити, рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 січня 2024 року між Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України" в особі Філії "Бердичівське лісове господарство" (покупець/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Калина" (продавець/позивач) було укладено договір №12/7 купівлі-продажу (далі - договір, а.с. 9-10), пунктом 1.1 якого передбачено, що продавець зобов`язується відпускати попередньо оплачені покупцем нафтопродукти на безперебійній основі через АГЗС по відомостям, що надають право на одержання нафтопродуктів, а покупець зобов`язується здійснювати оплату для відпуску у такий спосіб нафтопродуктів.

Відповідно до п.2.1 договору, оплата за нафтопродукти здійснюється на підставі рахунка на оплату, що формується продавцем виходячи із заявки покупця шляхом зарахування коштів на поточний рахунок продавця протягом 3-х банківських днів з дня виставлення рахунка (наручно представникові покупця або на електронну адресу покупця, зазначену в п.9 договору.

Пунктом 2.5 договору визначено, що ціна цього договору складається з сум вартостей товару, зазначених у видаткових накладних (рахунках або специфікаціях), які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.6.2 договору, у разі невиконання покупцем умов п.2.1 даного договору, останній зобов`язаний сплатити продавцю зазначену заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних, та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості нафтопродуктів за кожен день прострочення.

Додатковими угодами №1 від 29.03.2024 та №2 від 30.09.2024 сторони вносили зміни до п. 7.1 договору щодо строку його дії (а.с. 11-12).

Протягом строку дії договору позивач передав відповідачу нафтопродукти, які останній не оплатив в повному обсязі.

Згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних та підписаного обома сторонами акту звірки взаємних розрахунків протягом грудня 2024р. позивач поставив відповідачу нафтопродукти на загальну суму 660 835,00 грн (а.с. 13-17, 32). Окрім того, вартість неоплачених нафтопродуктів на початок грудня 2024р. за попередній період становила 532 367,00 грн.

Відповідачем в грудні 2024р. було сплачено позивачу 764 150,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями (а.с. 18-25).

Претензія №3 від 15.01.2025 позивача з вимогою в добровільному порядку ліквідувати наявну заборгованість залишена відповідачем без відповіді та належного реагування (а.с.31).

Враховуючи викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Калина" звернулося до суду з позовом про стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Бердичівське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства" Ліси України" 442 412,63 грн, з яких: 429 052,00 грн боргу, 12 050,43 грн пені, 1 310,20 грн 3% річних.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, відпустивши нафтопродукти на безперебійній основі через АГЗС, тоді як останній зобов`язання з оплати за поставлені нафтопродукти здійснив не в повній мірі, місцевий господарський суд, враховуючи факт сплати відповідачем заборгованості в сумі 429 052,00 грн після подачі до суду позовної заяви, закрив провадження у справі в цій частині в зв`язку з відсутністю предмету спору відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, та присудив до стягнення з відповідача 1310,20 грн 3% річних.

При цьому, у стягненні 12 050,43 грн пені, суд першої інстанції відмовив, оскільки їх нараховано та відповідно пред`явлено до стягнення безпідставно.

Колегія суддів зазначає, що статтею 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 ГПК України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Господарського суду Житомирської області від 13.03.2025 оскаржується лише в частині правомірності стягнення з відповідача 1310,20 грн 3% річних, предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в цій частині. Рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі щодо стягнення основного боргу в розмірі 429 052,00 грн та відмову в стягненні 12 050,43 грн пені не переглядається.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу №12/7 від 01.01.2024, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Факт поставки позивачем відповідачу товару та обов`язок останнього провести розрахунки на суму 429 052,00 грн підтверджено належними доказами, які містяться в матеріалах справи (а.с. 13-17, 18-25, 32).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку позивача вбачається, що ним нараховано річні за прострочення оплати вартості товару за видатковими накладними №1578 від 23.12.2024, №1587 від 25.12.2024, №1591 від 27.012.2024, починаючи через 3 банківські дні з дня виставлення рахунку на оплату, і по 03.02.2025.

Суд зауважує, що за умовами п. п. 1.1, 2.1 договору, сторони визначили порядок здійснення розрахунків за товар у вигляді попередньої оплати.

Згідно ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Всупереч п. 2.1 договору, позивачем не надано як рахунків, так і доказів в підтвердження передачі відповідачу рахунків для здійснення попередньої оплати

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, сторони не дотримувались умов договору щодо попередньої оплати, а позивач, незважаючи на відсутність попередньої оплати, здійснив поставку товару, у відповідача згідно ст. 538 ЦК України виник обов`язок сплатити вартість поставленого за договором товару після його отримання від позивача (за фактом отримання товару) згідно приписів ст. 692 ЦК України.

Тобто, прострочення в оплаті товару виникло у відповідача з наступного дня після підписання видаткових накладних. Натомість, позивач здійснив нарахування 3% річних через три банківські дні від дати поставки, що є його правом.

Оскільки, як з`ясовано судами, прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача має місце, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1 310,20 грн 3% річних.

При цьому, колегія суддів зазначає, що 3% річних входять до складу грошового зобов`язання, регулюються законом і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за весь час користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 3% річних сплачуються незалежно від домовленості сторін, адже вони можуть врегулювати договором лише інший розмір процентів, а не відмовитись від неї взагалі. Тому ці відсотки підлягають сплаті в силу прямої вказівки закону.

Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розподілу судового збору, то колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд враховуючи часткове задоволення позовних вимог правомірно присудив до стягнення з відповідача 296,94 грн судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.

Щодо судового збору в частині закриття провадження у справі, то питання щодо його повернення судом першої інстанції не вирішувалось, оскільки позивачем не подано клопотання про повернення судового збору у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, рішенням Господарського суду Житомирської області від 13.03.2025 закрито провадження у справі № 906/158/25 в частині стягнення 429 052,00 грн за п.2 ч.1 ст.231 ГПК України. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина" до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 442 412,63 грн задоволено частково. Присуджено до стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина" 1310,20 грн 3% річних, 296,94 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

18 березня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Місцевий господарський суд, розглянувши заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються дані вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду даної заяви, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для її часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частинами 1, 3 ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Беручи до уваги те, що висновки "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи", суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Подібна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №908/3182/20, від 30.11.2020 у справі №922/2869/19.

Як вбачається, позивачем на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу до справи надано: копії ордеру адвоката АМ №1115361 від 03.02.2025, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №000746 від 20.07.2015, виданого адвокату Сачку А.В., договору про надання правової допомоги від 13.01.2025, акту виконаних робіт по наданню послуг правничої допомоги від 17.03.2025 (а.с. 35 - 37).

Так, 13.01.2025 між ТОВ "Калина" (клієнт) та адвокатом Сачок А.В. укладено договір про надання правничої допомоги, згідно п.1 якого адвокат надає правову допомогу клієнтові щодо вивчення проблематики, підготовки претензій та позовної заяви про стягнення боргу за договором купівлі-продажу №12/7 від 01.01.2024, а також з приводу представництва та захисту його інтересів в Господарському суді Житомирської області.

Відповідно до п.3 договору, за виконання обов`язків представника клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 10 000,00 гривень відповідно до акту виконаних робіт.

17 березня 2025 року між ТОВ "Калина" та адвокатом Сачок А.В. підписано акт виконаних робіт по наданню послуг правничої допомоги, згідно якого адвокатом були надані наступні послуги правничої допомоги:

- попередня консультація з вивченням письмових матеріалів щодо заборгованості по договору №12/7 від 01.01.2024р. - вартість 1000 грн без ПДВ;

- підготовка та подання претензії щодо сплати боргу за відпуск нафтопродуктів по договору №12/7 від 01.01.2024р. - вартість 2000 грн без ПДВ;

- підготовка та подання позовної заяви про стягнення заборгованості по договору №12/7 від 01.01.2024р. - вартість 5000 грн без ПДВ;

- участь в судовому засіданні 13.03.2025р. по справі №906/158/25 - вартість 2000 грн без ПДВ.

Вартість виконаних послуг складає: 10000 грн.

Проаналізувавши надані позивачем в обґрунтування розміру адвокатських витрат документи, здійснивши аналіз доводів позивача, а також співмірності заявленого останнім розміру витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг на суму 10 000,00 грн), керуючись в тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц), колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг (з огляду на часткове задоволення позовних вимог та зважаючи на обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору), не відповідають критерію розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а відтак розумним розміром судових витрат на правову допомогу, понесених позивачем при розгляді даної справи є 7000,00 грн, що відповідає принципам господарського судочинства, зокрема - забезпеченню дотримання балансу інтересів сторін.

Зокрема, проаналізувавши зміст акту виконаних робіт по наданню послуг правничої допомоги від 17.03.2025 суд зауважує, що такі послуги як "попередня консультація з вивченням письмових матеріалів" (1000,00 грн), "підготовка та подання претензії щодо сплати боргу" (2000,00 грн) охоплюються юридичною послугою "підготовка та подання позовної заяви про стягнення заборгованості по договору №12/7 від 01.01.2024р.".

Суд зазначає, що обов`язок формування доказової бази, її підготовка та систематизація, до якого, зокрема, входить правовий аналіз документів, опрацювання доказів та за необхідності вжиття заходів досудового врегулювання спору є невід`ємною частиною складання позовної заяви, оскільки обов`язок позивача додати всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, прямо передбачений ст.164 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, дана справа була розглянута на підставі наявних в матеріалах справи доказів та не потребувала додаткових заходів зі збирання доказів.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що за наслідками розгляду справи №906/15/25 в суді першої інстанції позовні вимоги ТОВ "Калина" задоволено частково, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру правомірно заявлених позовних вимог (в сумі 430362,20 грн), а тому до стягнення з відповідача підлягають понесені позивачем судові витрати у сумі 6809,33 грн.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції у даній справі були враховані висновки, викладені саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20, згідно з яким для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного між ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Суд першої інстанції дійшовши висновку про часткове задоволення заяви позивача встановив, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу є неспіврозмірними з критеріями розумності і обґрунтованості таких витрат, та скористався, з посиланням на частину п`яту статті 129 ГПК України, правом суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, врахувавши при цьому недоведення доказами їх фактичності, неминучості, необхідності саме в тому розмірі, який сторона та адвокат обумовили в договорі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини між стороною та адвокатом за укладеним договором про надання правової допомоги, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цим договором не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на сторону не в повній сумі, про яку вона домовились з адвокатом (постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №910/20792/20, від 14.06.2022 у справі №904/4876/21, від 22.06.2022 у справі №904/7334/21, від 30.05.2022 у справі №904/7347/21).

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що додаткове рішення Господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Столичний лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 13 березня 2025 року та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 25 березня 2025 року у справі №906/158/25 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складений 15.07.2025.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Розізнана І.В.