ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 927/773/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Рябко С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонагроресурс"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 (судді: Тарасенко К. В. - головуючий, Кравчук Г. А., Тищенко А. І.) і рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2024 (суддя Фесюра М. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонагроресурс"

до Бахмацької міської ради

про визнання права власності в порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову

1.1. У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіонагроресурс" (далі - ТОВ "Регіонагроресурс") звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Бахмацької міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення магазину "Продтовари", розташованого за адресою: Чернігівська обл., Ніжинський р-н, територія Бахмацької територіальної громади, с. Тиниця, вул. Центральна, № 1/4.

1.2. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на положення статей 328, 344 Цивільного кодексу України; зазначав, що між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю "Бахмачхліб" (далі - ТОВ "Бахмачхліб") у 2005 році було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - вказаного приміщення магазину, проте через втрату оригіналу такого договору купівлі-продажу він позбавлений можливості оформити право власності на вказане майно, хоча з 2005 року відкрито, добросовісно та безперервно володіє зазначеним нерухомим майном.

1.3. Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2024 в позові відмовлено. Місцевий господарський суд визнав недоведеною позивачем наявність усіх обставин, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю на спірне майно.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 вказане рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін із тих самих підстав.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, ТОВ "Регіонагроресурс" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 і рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2024 у цій справі повністю, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, стверджує, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах - частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України, частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 357/1902/16-ц (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України), та не досліджені зібрані у справі докази (пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України). Водночас, скаржник посилається на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.2. Від відповідача відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши в межах заявлених вимог наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, предметом позову у цій справі є вимоги ТОВ "Регіонагроресурс" до Бахмацької міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності на нежитлове приміщення магазину.

На обґрунтування позову позивач, зокрема, посилався на те, що у 2005 році між ним і ТОВ "Бахмачхліб" у письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення магазину "Продтовари", розташованого за адресою: Чернігівська обл., Ніжинський р-н, територія Бахмацької територіальної громади, с. Тиниця, вул. Центральна, № 1/4, за умовами якого вказане нежитлове приміщення перейшло у власність позивача.

У зв`язку з втратою оригіналу вказаного договору купівлі-продажу позивач позбавлений можливості оформити право власності на таке майно, в той же час він з 2005 року добросовісно, безперервно володіє та користується зазначеним нежитловим приміщенням магазину, заперечень щодо користуванням цим майном, а також вимог щодо його повернення від інших осіб не надходило. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "Бахмачхліб" () припинено 22.12.2009 на підставі судового рішення про припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням його банкрутом від 17.12.2009 у справі № 9/69б/35б, дата набрання чинності судовим рішенням - 17.12.2009; правонаступники юридичної особи відсутні. Згідно з відомостями ліквідаційного балансу вказане нежитлове приміщення не перебувало на балансі ліквідованої юридичної особи.

20.03.2007 між ТОВ "Регіонагроресурс" і Тиницькою сільською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з яким орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та обслуговування магазину "Продтовари", розташовану за адресою: с. Тиниця, вул. Центральна, № 1/4.

08.01.2024 за заявою ТОВ "Регіонагроресурс" виготовлений технічний паспорт, реєстраційний номер у реєстрі будівельної діяльності Т101:6392-1578-9991-7008 на нежитлове приміщення; отримано витяг із реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, реєстраційний номер документа № Т101:6392-1578-9991-7008.

За інформацією у довідці від 09.01.2024 № 24, виданої КП "Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" станом на 31.12.2012, право власності на групу нежитлових приміщень в с. Тиниця, Ніжинського р-ну, Чернігівської обл., на вул. Центральній, № 1/4, зареєстровано за ТОВ "Бахмачхліб" за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 12.08.2002 № 25/2.

Згідно з податковою декларацією за 20014 рік ТОВ "Регіонагроресурс" сплачує земельний податок за земельну ділянку, що перебуває в оренді для розміщення та обслуговування магазину; відповідно до податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вказане товариство у 2015 та 2017 роках сплачувало податок на нерухоме майно - спірне нежитлове приміщення.

4.3. Ухвалюючи судові рішення у справі, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, визнав позовні вимоги необґрунтованими та відмовив у позові за відсутності наявності сукупності умов, з якими положення статті 344 Цивільного кодексу України пов`язують визнання право власності на майно за давністю володіння.

4.4. Верховний Суд, переглянувши оскаржені судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, не вбачає підстав для їх скасування та при цьому виходить із такого.

4.5. Відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частин 1, 4 статті Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 погодилася з наведеним висновком Верховного Суду у справі № 201/12550/16-ц та виснувала, що за змістом частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, під час вирішення питання щодо можливості визнання права власності на майно за набувальною давністю обов`язковою є наявність сукупності таких критеріїв, відсутність хоча би одного із яких виключає задоволення позову у аналогічних правовідносинах: добросовісність - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; безтитульність - це фактичне володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності; відкритість - володіння вважається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; безперервність - це володіння протягом всього строку набувальної давності, якщо таке не переривалося.

У постановах від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21, від 15.06.2023 у справі № 359/8844/20, від 21.02.2024 у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 Цивільного кодексу України (постанови Верховного Суду від 06.08.2024 № 921/574/20 (921/420/22), від 09.07.2019 у справі № 920/999/16, від 05.06.2018 у справі № 924/925/17).

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

4.6. Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, господарські суди попередніх інстанції визнали недоведеною позивачем наявність умов, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та відмовили у позові. Зокрема, фактичні встановлені судами обставини справи свідчать, що позивачеві був відомий власник майна, яке є предметом спору; у наведеному випадку не йдеться про безтитульне володіння спірним майном (за твердженням позивача він придбав спірне майно за договором купівлі-продажу у 2005 році у ТОВ "Бахмачхліб"); крім того, як зазначили суди, позивачем не надано доказів на обґрунтування давнісного, безперервного володіння майном упродовж вказаного ним періоду.

4.7. Відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

4.8. Проаналізувавши висновки, які викладені у вказаній скаржником у касаційній скарзі постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 357/1902/16-ц, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що такі висновки виокремлені скаржником із контексту судових рішень, при цьому не ураховані викладені в рішенні правові позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору в контексті досліджуваних судами у зазначеній справі доказів та встановлених фактичних обставин. До того ж Верховний Суд залишив без змін судові рішення у вказаній справі про відмову у позові про визнання права власності на приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні за набувальною давністю. Водночас у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшли загалом обґрунтованого висновку про відсутність умов, визначених статтею 344 Цивільного кодексу України, для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю, зважаючи зокрема на те, що факт титульного володіння майном виключає можливість застосування положень цієї статті Кодексу і задоволення пред`явленого на її підставі позову.

4.9. Разом із тим, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє за необґрунтованістю посилання скаржника на положення пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України як підстави касаційного оскарження - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, колегія суддів зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19.

Водночас, скаржник в касаційній скарзі не наводить жодних норм права щодо яких відсутній висновок про їх застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, поданих сторонами доказів на обґрунтування своїх вимог і заперечень, та підстав для відмови у позові.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.

4.10. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Проте скаржник належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (на які посилався скаржник) не знайшли підтвердження.

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.11. Водночас колегія суддів не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права необґрунтовано не прийняв нові докази на стадії апеляційного розгляду справи, хоча заявник просив поновити пропущений строк на їх подання, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).

При цьому за імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Розглянувши відповідне клопотання позивача про долучення до матеріалів справи документів та наведені у ньому доводи щодо причин неподання відповідних доказів суду першої інстанції, апеляційний господарський суд не установив існування виняткового випадку, за умов наявності якого вважатиметься доведеною об`єктивна неможливість подання учасником справи доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від такого учасника справи, що за змістом статті 269 Господарського процесуального кодексу України є необхідною умовою для прийняття судом апеляційної інстанції на стадії апеляційного розгляду справи доказів у справі, які не були подані до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції акцентував на тому, що, заявляючи клопотання про визнання поважними причин неподання нових доказів, апелянт не наводить обґрунтованих підстав неможливості надання таких доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме лише твердження щодо отримання таких документів після ухвалення рішення судом з метою доведення своєї позиції не можуть бути достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску строку на їх подання та поновлення такого строку.

Загалом доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судового рішення про відмову у позові та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи та оцінкою наявних у справі доказів. Однак з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції до повноважень Верховного Суду не належить переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.2. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим ухвалені у справі рішення та постанова підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржених судових рішень у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонагроресурс" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 і рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2024 у справі № 927/773/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак