УХВАЛА

15 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 915/867/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Сидорова О. В., Пахомова К. Ю.,

відповідача - Краснікової Я. В., Кутельвас Т. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 (судді: Принцевська Н. М. - головуючий, Діброва Г. І., Ярош А. І.) і рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2024 (суддя Мавродієва М. В.) у справі

за позовом Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера"

про стягнення 10 788 988,60 грн,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт" (далі - ДП "Одеський морський торговельний порт") звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Tepa" (далі - ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Tepa" про стягнення з відповідача 10 788 988,60 грн, з яких: 9 048 033,53 грн сума основного боргу за договором оренди державного рухомого майна від 17.12.2013 № КД-18830 (далі - договір оренди від 17.12.2013, спірний договір) за період лютий, жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень-грудень 2023 року, січень, лютий, квітень 2024 року; 1 519 245,32 грн пеня та 221 709,79 грн - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди від 17.12.2013 в частині здійснення розрахунків за користування майном.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти задоволення позову, посилаючись, зокрема, на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення його від сплати орендної плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане відповідачем через обставини, за які він не відповідає.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2024 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" на користь ДП "Одеський морський торговельний порт" 622 192,68 грн основного боргу, 115 574,42 грн пені, 39 055,20 грн - 3% річних, 11 652,33 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд визнав обґрунтованим позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості та нарахованих на неї пеню та 3 % річних за період із 01.02.2022 по 23.02.2022 та водночас, виходячи із встановлених обставин неможливості використання відповідачем із 09.03.2022 орендованим майном - портальними кранами згідно з договором оренди від 17.12.2013 № КД-18830 та положень частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати нарахованої позивачем орендної плати за таким договором, та, відповідно, нарахованих на таку суму заборгованості пені та 3 % річних за інший заявлений період.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 вказане рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін із тих самих підстав.

Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, ДП "Одеський морський торговельний порт" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2024 у справі № 915/867/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ДП "Одеський морський торговельний порт" про стягнення з ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" грошових коштів у загальному розмірі 8 428 840,85 грн та, відповідно, нарахованих на таку суму заборгованості 1 403 670,90 грн пені та 182 654,59 грн - 3 % річних.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження, скаржник посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, стверджує, що апеляційний господарський суд не врахував висновків Верховного Суду у справах № 916/3587/22, № 916/599/23, № 910/7495/16, № 911/654/21, № 914/1248/18, № 910/13158/20, які встановлюють, що звільнення орендаря від орендної плати за частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України вимагає не лише доведення неможливості використання майна, але й добросовісних дій для мінімізації наслідків форс-мажору, включаючи належне повідомлення орендодавця та ініціювання змін до договору.

ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" у відзиві на касаційну скаргу не погоджується з її доводами, просить залишити без змін оскаржені рішення та постанову у справі, а касаційну скаргу - без задоволення як необґрунтовану та безпідставну.

Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 17.12.2013 між сторонами у справі було укладено договір оренди державного рухомого майна, № КД-18830, відповідно до умов якого орендодавець (ДП "Одеський морський торговельний порт") передав, а орендар (ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера") прийняв в строкове платне користування державне рухоме майно - два поворотних портальних крани марки "СОКОЛ" АНС-500 інв. № 001825, реєстр. № 10383 та інв. № 001827, реєстр. № 10384, яке знаходиться на балансі орендодавця.

Мета використання об`єкта оренди - для використання орендарем у виробничій діяльності (пункт 1.3 вказаного договору).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.4 спірного договору орендар вступає у строкове платне користування майном з моменту підписання сторонами цього договору оренди та акта приймання-передачі майна. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) майна.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 зі змінами та доповненнями, за базовий місяць оренди (серпень 2013 року) та становить без ПДВ - 300 051,66 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством України (пункт 3.1 договору оренди від 17.12.2013).

У пункті 3.2 цього договору сторони передбачили, що розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць (серпень 2013 року) на індекс інфляції за період з першого та наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Згідно з пунктом 3.3 договору оренди від 17.12.2013 орендна плата вноситься орендодавцю щомісяця не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним місяцям.

Відповідно до пункту 3.5 спірного договору орендна плата, перерахована несвоєчасно, або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

У разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дати повернення майна за актом приймання-передачі (повернення) включно. Закінчення строку договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою у повному обсязі, якщо така виникла (пункт 3.1 договору оренди від 17.12.2013).

ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" направило ДП "Одеський морський торговельний порт" лист від 16.04.2022 вих. № 183/НК-04, в якому повідомило про неможливість використання з 01.03.2022 орендованих за спірним договором поворотних портальних кранів через запровадження воєнного стану та заборону судноплавства на Бузько-Дніпровсько-лиманському каналі (БДЛК) та Чорному морі, тобто за наявності обставин, за які відповідач не відповідає та, як наслідок, він має бути звільнений від орендної плати в порядку, передбаченому частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Окрім того відповідач направив позивачеві заяву від 12.03.2024 № 236/НК-03 про дострокове припинення дії договору оренди від 17.12.2013.

17.04.2024 сторони підписали акт повернення з оренди майна за спірним договором.

Позивач виставив відповідачеві рахунки з орендної плати за цим договором оренди на загальну суму 9 048 033,53 грн. Також він направив відповідачу претензію від 28.03.2024 № 20/6-150 з вимогою сплатити суму заборгованості та нараховані суми пені, 3% річних, зокрема, і за договором оренди від 17.12.2013.

Відповідач у відповіді від 29.04.2024 № 307/НК-04 відхилив претензію позивача та повідомив про неможливість використання із 09.03.2022 орендованих, у тому числі, за спірним договором поворотних портальних крані, через запровадження воєнного стану та заборону судноплавства в Миколаївському регіоні, як обставини, за які відповідач не відповідає та, як наслідок, він має бути звільнений від сплати орендної плати в порядку, передбаченому частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що в матеріалах справи наявні розпорядження капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15, згідно з яким заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річками Південний Буг та Інгул, заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону; розпорядження капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15/1, згідно з яким заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу, заборонено відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону.

Також в матеріалах справи наявні відповіді капітана Миколаївського морського порту на запит відповідача від 09.10.2023 № 118, від 11.03.2024 № 12, за змістом яких рух будь-яких плав засобів від першого коліна каналу БДЛК до третього коліна Спаського каналу заборонений на підставі розпорядження капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15, № 15/1.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 01.05.2024 № 137-0077, виходячи з показників приладів обліку напрацювання кіловат-годин та візуального огляду, портальні поворотні крани марки "СОКОЛ" АНС-500 інв. № 001825, реєстр. № 10383 та інв. № 001827, реєстр. № 10384, не експлуатувалися ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" за цільовим призначенням в період із 09.03.2022 по дату візуального огляду кранів експертом; причинами, що унеможливлюють експлуатацію за цільовим призначенням вказаних портальних поворотних кранів є вимушене виведення на тривале зберігання цих кранів внаслідок заборони руху суден згідно з розпорядженнями капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 № 15, № 15/1.

В матеріалах справи наявний сертифікат про форс-мажорні обставини від 20.062024 № 4800-24-1206, за змістом якого Регіональна торгово-промислова палата Миколаївської області засвідчила, що такі форс-мажорні обставини як військова агресія російської федерації проти України, введення воєнного стану, ракетно-артилерійські обстріли території Миколаївської міської територіальної громади, загроза життю та здоров`ю працівників підприємства стали підставою оголошення простою на підприємстві, заборони руху суден по Бузько-Дніпровсько-лиманському каналу, спричинили неможливість виконання вантажних операцій з перевалки вантажів на морські судна, та, як наслідок, виконання зобов`язання, передбаченого пунктом 5.1 (використання майна за цільовим призначенням) договору оренди від 17.12.2013, в період із 09.03.2022 по 17.04.2024.

Предметом позову в цій справі є вимоги ДП "Одеський морський торговельний порт" про стягнення з ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Tepa" 9 048 033,53 грн заборгованості за період лютий, жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень-грудень 2023 року, січень, лютий, квітень 2024 року за спірним договором, а також 1 519 245,32 грн пені та 221 709,79 грн - 3 % річних.

Попередні судові інстанції, урахувавши, зокрема, положення статей 14, 759, 762 Цивільного кодексу України, статей 283, 286 Господарського кодексу України, судову практику суду касаційної інстанції щодо застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, дійшли висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення 622 192,68 грн боргу, 115 574,42 грн пені, 39 055,20 грн - 3% річних за лютий 2022 року та відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення коштів за інший заявлений період за встановлених судами обставин неможливості використання відповідачем орендованого майна - портальних кранів з 09.03.2022, відмовивши на цій підставі у задоволенні решти позову.

Зокрема, суди наголосили, що згідно з частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 дійшла висновку, що вказана норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини (постанова Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 916/599/23).

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (постанови Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21, № 916/599/23).

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, тому може застосовуватись за виключних або надзвичайних обставин. Такими є обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що саме в цьому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

У свою чергу суд оцінює надані стороною доводи з урахуванням вимог статей 13, 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України.

Вирішаючи спір у цій справі, попередні судові інстанції надали оцінку доводам відповідача про фактичне невикористання ним орендованого майна з підстав, що від нього не залежать. Зокрема суди послалися на загальновідомі факти того, що приміщення та територія ДП "Миколаївський морський торгівельний порт", серед іншого, і причали порту, відносяться до об`єктів стратегічної інфраструктури, стосовно яких запроваджено певні обмеження у використанні з метою посилення обороноздатності країни в силу введеного воєнного стану (Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"), який неодноразово продовжувався і діє до цього часу).

Водночас суди визнали загальновідомими та такими, що не потребують доказування, обставини мінування акваторії Чорного моря, у тому числі, Миколаївського порту, задля уникнення можливості підходу воєнних кораблів російської федерації.

Господарськими судами попередніх інстанцій також досліджено та враховано численні локальні нормативні та розпорядчі акти про заборону руху і відшвартовування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів та терміналів Миколаївського регіону, а також про їх фактичне виконання.

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що рух всіх суден та плавзасобів річками Південний Буг, Інгул та частиною Спаського каналу заборонено. Звідси суди висновували, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України було фактично зупинено здійснення морських та річкових перевезень в акваторії морського порту Миколаїв.

Зважаючи на викладене, а також специфіку орендованого майна, яке є предметом спірного договору, його розташування, мету використання та цільове призначення, надавши оцінку, серед іншого, висновку судової товарознавчої експертизи від 01.05.224 № 137-0077, сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 20.06.2024, суди дійшли висновку, що відповідач фактично позбавлений можливості використовувати орендовані портальні крани за цільовим призначенням з 09.03.2022.

При цьому судами констатовано, що неможливість використання відповідачем орендованого майна з 09.03.2022 викликана незалежними від сторін спору причинами, а саме військовою агресією російської федерації, яка мала наслідком введення на території України воєнного стану та заборону руху всіх суден та плавзасобів, що призвело до припинення морських та річкових перевезень, припинення заходу та виходу суден з морського порту Миколаїв. Саме це призвело до неможливості проведення навантажувально/розвантажувальних робіт з використанням орендованого за договором оренди від 17.12.2013 майна.

Водночас, як зазначили суд, позивач у ході розгляду справи не довів жодними належними доказами факту проведення відповідачем після 09.03.2022 будь-яких вантажних операцій із використанням орендованих за спірним договором портальних кранів.

З огляду на викладене, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що неможливість використання відповідачем з 09.03.2022 портальних кранів, переданих йому позивачем на підставі спірного договору, в силу приписів частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, зумовлює наявність правових підстав для звільнення орендаря від сплати орендної плати за заявлений позивачем період з 01.10.2022 по 17.04.2024 і доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

З урахуванням положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, скаржник звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на судові рішення у справі, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у перелічених ним у касаційній скарзі постановах, оскільки вони ухвалені за інших обставин справи, ніж у справі, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них. Водночас висновки у зазначених скаржником справах виокремлені скаржником із контексту судових рішень, при цьому не ураховані викладені в рішеннях правові позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору в контексті досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин. У вказаних скаржником справах, які переглядались Верховним Судом, норми права застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування.

Наявність або відсутність підстав для звільнення наймача від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, за частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України, було вирішено судами залежно від тих фактичних обставин, які були встановлені судом у кожній конкретній справі.

Колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справі, в якій подано касаційну скаргу, судами достеменно встановлені фактичні обставини неможливості користування відповідачем як орендарем спірним об`єктом оренди з 09.03.2022 відповідно до умов договору оренди від 17.12.2013 з незалежних від відповідача причин (за обставин, за які він не відповідає), у зв`язку з чим суди дійшли висновку про наявність підстав, з якими положення частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України пов`язують можливість звільнення орендаря від зобов`язання сплатити орендну плату за договором оренди за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним. Водночас суди не застосовували до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" від 27.05.2022 № 634, а відповідач обґрунтовував підстави для звільнення від сплати орендної плати положеннями частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, тому колегія суддів відхиляє відповідні посилання скаржника на необхідність дослідження підстав звільнення, передбачених у вказані постанові.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, в якій подано касаційну скаргу, встановлені судами, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з судовими рішеннями або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в таких рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Доводи скаржника фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень про часткове задоволення позову та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи, однак, з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду.

З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови у справі з цієї підстави.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ДП "Одеський морський торговельний порт" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2024 у справі № 915/867/24.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2024 у справі № 915/867/24 закрити.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак