РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2025Справа № 910/4933/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобас Сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебет Кредит"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Центральна збагачувальна фабрика "Україна"

про визнання недійсним договору

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобас Сервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебет Кредит" про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги №4П від 01.08.2024, укладеного між ТОВ "Дебет Кредит" та ТОВ "Автобас Сервіс".

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, відповідач не мав права здійснювати відступлення прав вимог за оскаржуваними договорами, оскільки правочин, щодо якого відступалось право вимоги (договір про надання послуг №23/02/05 від 01.02.2023 укладений між відповідачем і ПрАТ "Центральна збагачувальна фабрика "Україна") до боржників передбачали заборону на передачу прав та обов`язків сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Центральна збагачувальна фабрика "Україна", встановлено сторонам строки на подання заяв по суті спору.

14.05.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, посилаючись на суперечливу поведінку позивача. Крім того, відповідач зазначає, що зобов`язання за договором не передавались на підставі спірного договору.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дебет Кредит" (виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Центральна збагачувальна фабрика "Україна" (замовник) укладено договір про надання послуг № 23/02/05 в порядку та на умовах якого, виконавець зобов`язується надавати регулярні послуги з бухгалтерського обслуговування, а замовник зобов`язується приймати та оплачувати належним чином надані послуги в обсязі та на умовах, визначених цим договором та додатками до нього (п. 1.1 договору).

Згідно п. 8.1, 8.8, 8.10 договору він вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення його печатками. Сторони укладають цей договір строком на 1 рік. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Після закінчення строку дії договору, якщо жодна із сторін не повідомить про припинення цього договору за 30 календарних днів до дати закінчення, договір вважається пролонгованим на 1 рік. При цьому кожна сторона має право його розірвати, попередивши про це іншу сторону відповідно до п. 8.3 договору.

Відповідно до п. 12.1 договору права та обов`язки сторін, передбачені цим договором, не можуть бути передані третім особам.

Додатком № 1 до договору контрагенти обумовили перелік послуг за договором. Додатком № 2 та № 3 до договору сторони визначили вартість послуг за договором.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків за період: 02.05.2024-31.07.2024 у третьої особи перед відповідачем наявна кредиторська заборгованість на суму 50250,00 грн за договором № 23/02/05 від 01.02.2023.

01.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дебет Кредит" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автобас Сервіс" (Новий кредитор) укладено договір №4П відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові і стає кредитором за Договором про надання послуг № 23/02/05 від 01.02.2023р. укладеним між Первісним кредитором і Приватним акціонерним товариством "Центральна збагачувальна фабрика "Україна" - далі Боржник. Належним чином завірена копія Договору № 23/02/05 від 01.02.2023 є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.2 договору відступлення за цим Договором Новий кредитор набув право вимоги до Боржника про сплату ним грошових коштів у сумі 50250,00 грн без ПДВ, за період надання послуг - травень 2024 - липень 2024року, які на момент укладання Договору належать Первісному кредитору.

До Нового кредитора переходить зазначене вище право вимоги Первісного кредитора в повному обсязі та на умовах, що існували на момент підписання Договору (п.3 договору відступлення).

За умовою п. 4 договору відступлення право вимоги, що відступається Новому кредитору, підтверджується Актом звіряння взаєморозрахунків, що є невід`ємною частиною Договору.

Згідно п.5 договору відступлення до Нового кредитору переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків Боржника.

Первісний кредитор відповідає перед Новим кредитором за недійсність переданого за цим Договором права вимоги, але не відповідає за невиконання Боржником свого обов`язку (п.6 договору відступлення).

Відповідно до п.7 договору відступлення, за відступлене право вимоги, Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору до 20.08.2024 року суму у розмірі 50250,00 грн.

Цей Договір згідно п.10 договору відступлення вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін.

Як зазначає відповідач і не заперечує позивач Приватному акціонерному товариству "Центральна збагачувальна фабрика "Україна" було направлено повідомлення про відступлення права грошової вимоги за договором про надання послуг № 23/02/25 від 01.02.2023 на суму 50250,00 грн.

Спір у справі виник в зв`язку з тим, що позивач вважає укладений з відповідачем договір про відступлення права вимоги № 4П від 01.08.2024 недійсним, оскільки, він був укладений попри заборону відступлення прав та обов`язків, викладену у основному зобов`язанні.

Суд відзначає, що у справі № 910/15669/24 судом не вирішувалось та не досліджувалось питання недійсності договору № 4П від 01.08.2024, з визначених позивачем підстав, а міститься лише посилання на презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), яка не спростована належними доказами, як то судове рішення.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом, презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до п. 12.1 договору № 23/02/05 від 01.02.2023 права та обов`язки сторін, передбачені цим договором, не можуть бути передані третім особам.

Отже, основним зобов`язанням було передбачено заборону передачі прав та обов`язків сторін третім особам.

Тобто наразі мова йде не про відступлення права вимоги без згоди боржника, а саме заборону на передачі прав та обов`язків за договором № 23/02/05 від 01.02.2023 третім особам, як це передбачено ч. 3 ст. 512 ЦК України.

Тобто укладений між сторонами договір № 4П від 01.08.2024 з моменту його укладення суперечив закону, зокрема ч. 3 ст. 512 ЦК України.

Отже, позивачем доведено наявність підстав, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ат наявність підстав для задоволення позову.

Щодо заперечень відповідача про суперечливу поведінку позивача, зокрема і щодо того, що саме позивач вказав на не обов`язковість згоди боржника для відступлення права вимоги.

До матеріалів справи долучено електронне листування. Проте, з нього не вбачається з приводу якого саме договору відступлення права вимоги воно велось. В одному із листів від ОСОБА_1 (докази, що означена особа є повноважним представником позивача суду надані не були) вказано, що згода боржника на відступлення права вимоги не потрібна, тому він не вписаний у договір.

Проте, вказаний лист не підтверджує, що позивач наполягав на підписанні спірного договору без участі боржника. А за загальним правилом, передбаченим ст. 516 ЦК України, згода боржника на відступлення прав вимоги дійсно не потрібна. Крім того, суду не було надано доказів, що позивач на момент погодження умов договору був обізнаний з приводу наявності заборони на відступлення прав та обов`язків за договором № 23/02/05 від 01.02.2023 третім особам. В свою чергу відповідач, як контрагент за договором № 23/02/05 від 01.02.2023 чітко знав про означену заборону.

З усього вищезазначеного, суд не вбачає суперечливої поведінки позивача, натомість, звертає увагу відповідача на наступне.

Згідно ст. 42, 43 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Стаття 44 ГК України передбачає, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Отже, відповідач самостійно здійснює підприємницьку діяльність і несе ризики, пов`язані з нею. Саме відповідач був обізнаний щодо заборони відступлення прав за договором № 23/02/05 від 01.02.2023 третім особам. Натомість доказів того, що позивач знав про означену забороно та зумисне наполіг на укладенні спірного правочину, суду надано не було.

Щодо тверджень відповідача, що за договором № 4П від 01.08.2024 не було відступлено прав та обов`язків, які є предметом договору № 23/02/05 від 01.02.2023.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір № 23/02/05 від 01.02.2023 є договором про надання послуг, з якого випливає обов`язок замовника сплатити кошти за надані послуги. Означене також підтверджується предметом договору № 23/02/05 від 01.02.2023.

Отже відступлене право вимоги оплати вартості наданих послуг за договором № 23/02/05 від 01.02.2023 є саме відступленням зобов`язання, що обумовлено договором № 23/02/05 від 01.02.2023, а тому заперечення відповідача в цій частині є безпідставними.

Відповідачем не було спростовано тих обставини, що на момент укладення договір № 4П від 01.08.2024 суперечив приписам ч. 3 ст 512 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та задовольняє позов у повному обсязі.

Згідно приписів ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги № 4П від 01.08.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дебет Кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автобас Сервіс".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебет Кредит" (02021, м. Київ, Харківське шосе, 201-203, ідентифікаційний код 44849673) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобас Сервіс" (01054, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького (Шевченківський район), 64, ідентифікаційний код 43260056) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко