УХВАЛА

15 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/1690/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

позивача - Павлов Р. В.,

відповідача - Зінчук Я. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Брезвіна Володимира Анатолійовича

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 (судді: Кропивна Л. В. - головуючий, Руденко М. А., Пономаренка Є. Ю.) та рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 (суддя Васильченко Т.В.) у справі

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Фізичної особи-підприємця Брезвіна Володимира Анатолійовича

про стягнення 1 543 104,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. У лютому 2024 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Брезвіна Володимира Анатолійовича (далі - ФОП Брезвін В. А.) про стягнення 1 543 104,00 грн.

Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що тим, 01.09.2017 між сторонами було укладено договір пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва № 316 (далі - договір від 01.09.2017), предметом якого є сплата замовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва у зв`язку із проведенням реконструкції об`єкта під торговельно-адміністративний комплекс літ. "Г" загальною площею 1486,10 м2 за адресою: просп. Степана Бандери, 8 (колишній просп. Московський) (Оболонський район м. Києва) (далі - об`єкт реконструкції/спірний об`єкт).

За умовами договору розмір пайового внеску становив 219 511,38 грн та підлягав уточненню після надання фактичних даних технічної інвентаризації та/або загальної кошторисної вартості об`єкту будівництва/реконструкції, визначеної в установленому порядку за фактичними техніко-економічними показниками.

У разі збільшення загальної площі, зміни інших характеристик об`єкту будівництва/реконструкції, вказаного у пункті 1.1 цього договору, замовник зобов`язаний письмово повідомити ці обставини Департамент не пізніше ніж через 30 днів з моменту, коли ці обставини стали відомі або мали стати відомими замовнику.

Так, відповідачем було сплачено розмір пайового внеску в сумі 219 511,38 грн, а в подальшому листом від 26.05.2020 повідомлено Департамент про проведену реконструкцією нежитлових будівель під торговельно-адміністративний комплекс загальна площа якого становить 2445,4 м2 (згідно з технічним паспортом від 23.04.2020 № 230420), а тому відповідач просив Департамет надати висновок про сплату пайової участі, надавши йому проєкт відповідної додаткової угоди із розрахунком.

25.08.2020 Департамент направив разом з листом проєкт додаткової угоди з розрахунками розміру пайового внеску та просив повернути підписані примірники Департаменту. Проте відповідач угоду не підписав, пайовий внесок не сплатив, що стало підставою для звернення до суду.

2. ФОП Брезвін В. А. у відзиві на позовну заяву просив застосувати наслідки пропуску позовної давності до вимог позивача, вказуючи на те, що достеменно знаючи про існування передумов для виникнення у відповідача обов`язків згідно з договором, про що свідчить лист Департаменту від 25.08.2020 з проєктами додаткових угод до договору з розрахунком заборгованості, позивач звернувся до суду лише у лютому 2024 року, тобто не скористався правом звернутися до суду за захистом на його думку порушеного права в межах строку позовної давності відповідно до приписів статей 257-261 Цивільного кодексу України.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025, задоволені позовні вимоги, стягнуто ФОП Брезвіна В. А. пайовий внесок у розмірі 1 543 104,00 грн на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.

Суди виходили з того, що грошовий обов`язок відповідача зі сплати пайового внеску в частині збільшення загальної площі об`єкта будівництва на 2848,60 м2, розташованого за адресою: просп. Степана Бандери 8 в Оболонському районі м. Києва (ІІ черга), виник до прийняття об`єкта в експлуатацію і не пов`язаний з укладенням додаткової угоди.

При цьому суди відхилили доводи відповідача про застосування строків позовної давності, з огляду на продовження таких строків у зв`язку із запровадженням на всій території України карантину, який неодноразово продовжувався та, в подальшому, був продовжений у зв`язку із введенням воєнного стану.

4. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2024, ФОП Брезвін В. А. у касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вважаючи, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21, постановах Великої Палати Верховного суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 10.11.2022 у справі № 990/115/22).

Скаржник вказує на те, що додаткова угода/розрахунок, на які посилався позивач як на підставу стягнення грошових коштів, починаючи з 2020 року і до цього часу не була укладена, оскільки відповідач не досяг з позивачем згоди щодо зміни запропонованих умов основного договору.

Відтак, оскільки не було волевиявлення відповідача на укладення додаткової угоди № 1, а позивачем протягом більше як 3 (три) календарних роки не пред`являлось жодних вимог про визнання додаткової угоди № 1 до договору укладеною, то звернення до суду з вимогою про стягнення безпідставно збережених кошів пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва за додатковою угодою та розрахунком який не був узгоджений з відповідачем є необґрунтованим та безпідставним.

Скаржник не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відхилення заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності, вказуючи на те, що відповідач неодноразово звертав увагу на те, що з моменту отримання позивачем листів з підтверджуючими документами про надання висновку щодо необхідності вирішення питання пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у зв`язку з проведеною відповідачем реконструкцією нежитлових будівель під торговельно-адміністративний комплекс, а саме листів від 26.05.2020 та від 23.07.2020, пройшло понад 3 (три) календарні роки, протягом яких позивач міг би звернутись до суду за захистом, на його думку, порушених прав.

При цьому достеменно знаючи про існування передумов для виникнення у відповідача обов`язків згідно з договором, про що свідчить лист Департаменту від 25.08.2020 № 050/08-050/Б-194/2-5287 з проєктами додаткових угод до договору разом з розрахунком заборгованості, позивач не скористався власним правом звернутись до суду за захистом, на його думку, порушених прав, у межах позовної давності з урахуванням приписів статей 257-261 Цивільного кодексу України.

Водночас, під час розгляду справи позивачем заяви та/або клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності у зв`язку із обставинами, які б перешкоджали йому звернутись до суду із позовною заявою не подавалася, проте судом виключно з власної ініціативи було вирішено питання про поновлення такого строку позовної давності «за замовчуванням» (без відповідного процесуального документу) та вирішено справу по суті незважаючи на подану заяву про застування строків позовної давності з боку відповідача.

5. У відзиві на касаційну скаргу Департамент, заперечуючи проти її задоволення, просить закрити касаційне провадження у справі, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на неподібність правовідносин у справах, наведених скаржником та правовідносин, які виникли між сторонами у справі, яка розглядається.

Також Департамент з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 та від 16.11.2022 у справі № 904/2258/20 зазначає, що з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатація без сплати коштів пайової участі, права та інтереси територіальної громади міста Києва та Департаменту вважаються порушеними.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", а в подальшому у зв`язку із введенням воєнного стану, у цьому випадку позовна давність позивачем не пропущена.

6. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, пояснення присутніх у судовому засіданні представників, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

7. Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що 01.09.2017 між Департаментом та Брезвіним В. А. (замовник) укладено договір пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва № 316 (далі - договір пайової участі від 01.09.2017 № 316), за умовами пункту 1.1 якого предметом його є сплата замовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (далі - пайовий внесок) у зв`язку із: тип робіт: реконструкція (зміна площі м2); тип об`єкта: реконструкція нежитлових будівель під торговельно-адміністративний комплекс літ. "Г", загальною площею 1486,10 м2 (у тому числі: торгівельні приміщення загальною площею 614,00 м2; приміщення автомийки загальною площею 153,10 м2; технічні приміщення автомийки загальною площею 118,80 м2; площа вбудованої трансформаторної підстанції та електрощитова загальною площею 37,60 м2; допоміжні приміщення загальною площею 410,30 м2; ліфтові шахти загальною площею 9,00 м2; технічні приміщення загальною площею 143,30 м2), за адресою: просп. Степана Бандери 8 (колишній просп. Московський) (Оболонський район м. Києва).

Сторони у договорі передбачили також такі умови:

- відповідно до пункту 1.2 договору розмір пайового внеску становить 219 511,38 грн згідно з розрахунком, що наданий в додатку 1 і є невід`ємною частиною цього договору, та підлягає уточненню після надання фактичних даних технічної інвентаризації та/або загальної кошторисної вартості об`єкту будівництва/реконструкції, визначеної в установленому порядку за фактичними техніко-економічними показниками;

- пайовий внесок сплачується замовником в строк до 26.09.2017 включно, але в будь-якому випадку в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва/реконструкції в експлуатацію (пункт 1.3 договору);

- за змістом пункту 2.1 договору замовник сплачує пайовий внесок у сумі, вказаній у пункті 1.2 з врахуванням пунктів 2.2, 2.4 цього договору, у строк визначений пунктом 1.3 договору, на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за визначеними реквізитами;

- відповідно до пункту 2.2 договору у випадку збільшення загальної площі, зміни інших характеристик об`єкту будівництва/реконструкції, вказаного у пункті 1.1 цього договору, замовник зобов`язаний письмово повідомити ці обставини Департаменту не пізніше ніж через 30 днів з моменту, коли ці обставини стали відомі або мали стати відомими замовнику. Моментом подання повідомлення є момент його надходження до Департаменту;

- у пункті 2.3 договору встановлено, що після визначення додаткової суми пайового внеску, що підлягає сплаті у зв`язку із збільшенням загальної площі чи в інших випадках, передбачених у пункті 2.2 цього договору, замовник укладає з Департаментом додаткову угоду до цього договору, на підставі якої сплачує відповідні додатково визначені кошти;

- згідно з пунктом 2.4 договору сума платежу на момент здійснення оплати коригується на індекс споживчих цін на товари та послуги від місяця, в якому був зроблений розрахунок суми пайового внеску, і до місяця, що передує тому, в якому здійснюється платіж. У випадку, якщо індекс інфляції є меншим 100%, в порівнянні з індексом інфляції від дати розрахунку суми пайового внеску, то до розрахунку береться показник 1,0. Замовник повинен отримати в Департаменті розрахунок суми пайового внеску, що підлягає сплаті за цим договором з урахуванням індексу інфляції, не пізніше ніж за три дні до сплати пайового внеску/ відповідної частки пайового внеску. Вказаний розрахунок надається замовнику під розписку або із відміткою про отримання на оригінальному примірнику, який залишається в Департаменті;

- у пунктах 2.5 та 2.6 договору сторони передбачили, що після сплати повної суми пайового внеску, визначеної з урахуванням пунктів 1.2, 2.3, 2.4, 3.2, та інших можливих платежів, визначених в пунктах 4.1, 4.2, 4.3 цього договору, замовнику видається довідка про виконання умов пайової участі в порядку та на умовах, визначених цим договором. Довідка про виконання умов пайової участі видається замовнику або його представнику особисто під розписку або із відміткою про отримання на копії довідки, яка залишається у Департаменті;

- згідно з пунктом 3.1 договору замовник зобов`язаний перерахувати пайовий внесок на умовах та в порядку визначених цим договором;

- за змістом пунктів 3.2 ти 3.3 договору замовник зобов`язаний до введення об`єкту будівництва/реконструкції, визначеного в пункті 1.1 цього договору, в експлуатацію звернутися до Департаменту для проведення остаточних розрахунків пайового внеску за даними технічної інвентаризації об`єкту та/або загальною кошторисною вартістю об`єкта будівництва/реконструкції, визначеної в установленому порядку, за фактичними техніко-економічними показниками. Департамент за умови належного виконання замовником своїх обов`язків, що встановлені цим договором, зобов`язаний в порядку, визначеному цим договором, видати замовнику довідку про виконання умов пайової участі;

- договір може бути змінено за згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди (пункт 6.1 договору);

- договір набирає чинності з моменту реєстрації в Департаменті. Цей договір припиняється в наступних випадках: виконанням - з дати надходження останнього платежу з урахуванням пунктів 1.2, 2.3, 2.4, 4.1, 4.2, 4.3 цього договору; припиненням з підстав, зазначених у пункті 6.2 цього договору - через 10 днів після відправлення замовнику письмового повідомлення або публічного оприлюднення відповідної інформації про розірвання цього договору. У зв`язку з ліквідацією сторони цього договору - з дати виключення сторони з відповідного державного реєстру (пункти 7.1 та 7.2 договору).

8. Суди установили, що як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору пайової участі від 01.09.2017 відповідачем було перераховано на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міста Києва розмір пайового внеску в сумі 219 511,38 грн, що підтверджується довідкою про виконання умов договору про пайову участь від 12.09.2017 № 050/08-050/Б-388/4-7395.

9. Суди попередніх інстанцій також установили такі обставини:

- 26.05.2020 відповідач звернувся до Департаменту з листом, в якому просив надати висновок щодо необхідності вирішення питання пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у зв`язку з реконструкцією нежитлових будівель під торговельно-адміністративний комплекс на просп. Степана Бандери, 8 (колишній просп. Московський) в Оболонському районі м. Києва (II черга), загальна площа об`єкту реконструкції становить 2445,4 м2 згідно з технічним паспортом від 23.04.2020 № 230420. У вказаному листі відповідач також просив у разі необхідності сплати пайових внесків надати йому проєкт відповідного договору з розрахунком (а. с. 27);

- у листі від 05.06.2020 № 050/08-3610 "Про пайову участь у створенні інфраструктури міста Києва" Департамент просив відповідача додатково надати технічні документи, наведені у листі (а.с. 28);

- 25.08.2020 Департамент звернувся до відповідача з листом № 050/08-050/Б/194/2-5287 "Про пайову участь у створенні інфраструктури міста Києва", в якому просив підписати долучений до цього листа проєкт додаткової угоди з розрахунками розміру пайового внеску та повернути підписані примірники Департаменту (а. с. 38);

- 23.04.2021 Департамент направив відповідачу вимогу від 21.04.2021 № 050/08-2233 про укладення додаткової угоди № 1 договору пайової участі від 01.09.2017 № 316 (а. с. 39);

- 17.11.2022 Департамент направив відповідачу вимогу від 16.11.2022 № 050/08-3403, в якій вимагав підписати і повернути додаткову угоду № 1 (а. с. 42-44).

10. Суди установили, що листи та вимоги Департаменту були залишенні відповідачем без відповіді та задоволення, додаткова угода підписана відповідачем не була, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення з ФОП Брезвіна В. А. 1 543 104,00 грн безпідставно збережених коштів у виді пайового внеску у розвиток інфраструктури міста на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

11. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 вказаного Закону.

Водночас, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, якими статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено та пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Договір про пайову участь між Департаментом та ФОП Брезвіним В. А. було укладено 01.09.2017, а тому він відповідно до Закону підлягає виконанню.

12. Стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції, чинній на час укладення договору про пайову участь від 01.09.2017) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

З метою вдосконалення порядку залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва Київською міською радою рішенням від 15.11.2016 № 411/1415 затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, за змістом пункту 3.1 розділу ІІІ якого пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.

Згідно з пунктом 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Пунктом 3.4 розділу ІІІ Порядку визначено, що Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

Пайова участь сплачується замовником виключно грошовими коштами в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва / реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь. Прийняття об`єкта в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати (пункт 4.3).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 зазначено, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" після втрати цією нормою чинності.

Крім того пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Велика Палата Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 також вказала на те, що замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (пункт 72 постанови).

13. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій установивши, що 09.02.2021 Департаментом видано сертифікат про готовність об`єкта до експлуатації за № КВ 09 у зв`язку з реконструкцією нежитлових будівель під торговельно-адміністративний комплекс на просп. Степана Бандери, 8 (Московський) в Оболонському районі м. Києва, дійшли висновку, що відповідач зобов`язаний був сплатити грошовий еквівалент пайової участі в повному обсязі до введення об`єкта будівництва в експлуатацію відповідно до "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".

Отже, суди виходили з того, що з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатацію несплачений замовником грошовий еквівалент пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста є сумою неправомірного збагачення замовника за рахунок територіальної громади міста Києва.

14. Щодо заявленої відповідачем позовної давності, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в цьому випадку строк позовної давності не сплив, а був продовжений на строк дії карантину, який неодноразово продовжувався та, в подальшому зупинений із введенням в Україні воєнного станом, який неодноразово продовжувався та наразі не є припиненим.

15. Як вже зазначалося, оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник у касаційній скарзі вказував на неправильне застосування судовим норм матеріального та процесуального права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21, постановах Великої Палати Верховного суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, не погоджуючись з висновками судів про відхилення заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

16. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (провадження №12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

Згідно з пунктом 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" Кабінет Міністрів України постановив відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

За змістом пункту 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, правовий режим воєнного стану на території України неодноразово продовжувався і триває станом на момент прийняття рішення у справі.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, установив, що Департамент звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

17. У постанові Верховного Суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21 на неврахування якої посилався скаржник, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення першої інстанції про стягнення заборгованості за договором про пайову участь, 3% річних та інфляційній, виходив із встановлених місцевим судом обставин про те, що строк виконання зобов`язань за договором сплив 28.02.2019, а з 01.03.2019 настало прострочення, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та законність позовної вимоги прокурора стосовно стягнення з відповідача боргу в розмірі 1 083 786,00 грн, а також нарахованих на цю суму інфляційних втрат та 3 % річних за період, визначений прокурором, а саме з 28.02.2019 по 18.06.2021.

Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що безпосередньо нормами законодавства (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок замовників будівництва взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та перерахування до відповідного місцевого бюджету розміру внеску пайової участі, визначеного договором. Також зазначено, що згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Верховний Суд у справі № 911/3025/21 вказав на те, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, дійшов помилкового висновку про те, що право позивача є порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного окремого платежу за договором, а тому Верховним Судом визнано обґрунтованими аргументи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій приписів статей 253, 254, 256, 260, 261, 266, 625 Цивільного кодексу України, зокрема, стосовно обчислення позовної давності та початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах з урахуванням приписів Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та порядку нарахування 3% річних, інфляційних витрат.

У свою чергу у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що участь замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, або внесення його грошового еквіваленту, є обов`язком замовника, що виникає не лише з укладенням договору, але й в силу вимог містобудівного законодавства.

Суд апеляційної інстанції визнав помилковими твердження ФОП Брезвіна В. А. про те, що у нього не виник обов`язок зі сплати грошового еквівалента пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста у разі збільшення площі збудованого ним об`єкту на тих підставах, що замовник не погодився з розміром пайової участі, розрахованої Департаментом і вказаної у проєкті додаткової угоди, запропонованої і надісланої замовнику Департаментом 25.08.2020.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установив, що позивача довідався про право на одержання від відповідача відповідного розміру пайового внеску внаслідок збільшення площі реконструкції нежитлових будівель під торговельно-адміністративний комплекс 26.05.2020, а саме з моменту звернення відповідача листом про необхідність вирішення питання пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у зв`язку з реконструкцією нежитлових будівель, тобто під час дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, який неодноразово продовжувався та, в подальшому зупинений, із введенням в Україні воєнного станом, який неодноразово продовжувався та наразі не є припиненим, отже строк позовної давності у цьому випадку не сплив, а був продовжений на строк дії карантину та воєнного стану.

У справі № 706/1272/14-ц постанову Верховного Суду ухвалено 30.01.2019 та зроблено висновки про залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову через ненадання доказів поважності причин пропуску строку позовної давності.

Спірні правовідносини у справі № 706/1272/14-ц, на неврахування постанови Верховного Суду від 30.01.2019 в якій вказує скаржник, виникли з договору 2007 року, про недійсність якого позов подано у вересні 2014 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 11.03.2020 № 211 та введення воєнного стану, положення яких застосовано судами під час вирішення спору у справі, яка розглядається.

У справі № 990/115/22 (постанова від 10.11.2022) Велика Палата Верховного Суду залишила без змін ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.08.2022 про повернення позивачці позовної заяви до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої Ради правосуддя України на підставі пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, з посиланням, зокрема, на те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду взяв до уваги доводи про введення в Україні з 24.02.2022 військового стану та пов`язані із цим обмеження та з урахуванням цього зауважив, що позивачкою та її представником так і не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у них можливості підготувати та подати позовну заяву в місячний строк після отримання спірного рішення (08.06.2022) й ознайомлення з його змістом і мотивами.

18. З урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин у справі, що розглядається, а саме наявність у відповідача законодавчо встановленого обов`язку сплатити пайовий внесок на розвиток інфраструктури міста та непропущення позивачем позовної давності у цьому випадку, та обставин, установлені судами у справах, наведених скаржником у касаційній скарзі, правовідносини у цих справах не є подібними, а застосування судами норм матеріального права було здійснено, виходячи із встановлених обставин кожної конкретної справи на підставі оцінки судами всіх доказів щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

19. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

20. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

21. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Брезвіна В. А. на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Брезвіна Володимира Анатолійовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2024 у справі № 910/1690/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак