ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.07.2025 Справа № 905/169/25 (905/430/25)

Господарський суд Донецької області у складі судді Величко Н.В.,

при секретарі судового засідання Кравець А.Є., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» ()

про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

в межах справи № 905/169/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю КРАСНОЛИМАНСЬКЕ, -

учасники справи не з`явились, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.03.2025 у справі № 905/169/25 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю КРАСНОЛИМАНСЬКЕ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном строком 170 календарних днів; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Карауш Юлію Вікторівну; вирішені інші процедурні питання.

На офіційній сторінці Верховного суду веб-порталу Судова влада України опубліковано 26.03.2025 оголошення № 75623 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю КРАСНОЛИМАНСЬКЕ.

28.04.2025 через підсистему "Електронний суд" ОСОБА_1 звернувся до господарського суду із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» заборгованості по заробітній платі в розмірі 340621,83 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 01.05.2025 прийнято справу № 905/430/25 до свого провадження для розгляду в межах справи № 905/169/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ"; постановлено справу № 905/169/25 (905/430/25) розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання; встановлено сторонам строк для вчинення дій процесуального характеру; вирішені інші процедурні питання.

Розгляд справи відкладався згідно ухвали від 09.06.2025 на 14.07.2025.

В судовому засіданні 14.07.2025 позивач та відповідач участі не приймали, про розгляд справи повідомлені у встановленому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з 20.12.2021 по 11.10.2024 він перебував з відповідачем у трудових відносинах, 11.10.2024 звільнився за власним бажанням. Проте на день звільнення відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, у період з серпня 2024 по жовтень 2024 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата, що за його розрахунком складає 340621,71 грн. (в тому числі податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за ставкою, що діяла до 01.12.2024 - 1,5%), яка також включає заборгованість з компенсації за невикористані дні відпустки. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, виходячи з середньоденної заробітної плати у сумі 6226,39 грн. за один день. Також, посилаючись на порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, чим порушено звичний уклад його життя, просить також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

У додаткових поясненнях (документ сформований в системі "Електронний суд" 07.07.2025) ОСОБА_1 просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" заборгованість по заробітній платі в розмірі 129097,88 грн., в тому числі 107551,98 грн. заборгованість із заробітної плати, 21545,90 грн. компенсація за невикористані дні відпустки, крім того середній заробіток за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців, а також 50000,00 грн. моральної шкоди.

Позивач предмет чи підстави позову не змінював, додаткових доказів не подавав.

Відповідачем не було подано відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, втім 23.05.2025 від нього надійшли до суду додаткові пояснення з додатками за переліком (документ сформований в системі Електронний суд 22.05.2025), в яких зазначає, що до складу заборгованості входить: заробітна плата - 107551,8 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні - 21545,90 грн. (9 к.д.), а отже вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 340621,71 грн. є необґрунтованою. Крім того відповідач також вважає необґрунтованою вимогу про стягнення моральної шкоди, зазначаючи, що сам по собі факт несвоєчасної виплати заробітної плати не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди, посилаючись на норми Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, а також практику Верховного Суду. Просить суд задовольнити позовну заяву частково з урахуванням фактичної суми заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання, явку представників сторін у судове засідання суд не визнавав обов`язковою, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законодавством, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, заяви по суті спору є сформованими, тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.2 та ч.1 ст.3 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Суд наголошує, що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, застосуванням спеціальних способів захисту тощо. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника. При розгляді справ про банкрутство спеціальні норми КУзПБ мають пріоритет у застосуванні щодо інших законодавчих актів.

Стаття 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник та передбачає концентрацію спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність).

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КузПБ) спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Абзацом 4 частини 2 статті 7 КУзПБ встановлено, що заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Частина четверта вказаної статті визначає наслідком подання позивачем у такому спорі про стягнення грошових коштів з боржника заяви з грошовими вимогами до боржника у справі про його неплатоспроможність - залишення судом позову без розгляду.

Отже, подання заяви з грошовими вимогами до боржника у справі про неплатоспроможність є спеціальною підставою для залишення без розгляду позову про стягнення заборгованості з боржника, визначеною ч. 4 ст. 7 КУзПБ, норми якого мають пріоритет при здійсненні провадження про неплатоспроможність.

Судом у цій справі не встановлено спеціальної підстави для залишення без розгляду позову про стягнення заборгованості з боржника, визначеною ч. 4 ст. 7 КУзПБ.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З наданих доказів встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в період з 20.12.2021 по 11.10.2024 працював у ТОВ КРАСНОЛИМАНСЬКЕ, був звільнений за власним бажанням згідно наказу № 340к від 11.10.2024, про що свідчать записи у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 , заява ОСОБА_1 від 11.10.2024 про звільнення за власним бажанням та відповідний наказ ТОВ КРАСНОЛИМАНСЬКЕ про звільнення з 11.10.2024 (останній день праці - 11.10.2024).

Як стверджує позивач, а відповідач належними доказами не спростовує, в період з серпня 2024 року по жовтень 2024 року ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата.

Згідно довідки ТОВ КРАСНОЛИМАНСЬКЕ від 22.05.2025, ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1 ) працював на підприємстві з 20.12.2021 по 11.10.2024, таб № 26173, сума заборгованості із заробітної плати на дату складання довідки за період з серпня 2024 року по жовтень 2024 року становить 129097,88 грн. До складу заборгованості входить: заробітна плата 107551,98 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 9 к.д. - 21545,90 грн. Сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов?язкових податків та зборів.

Вказана заборгованість із заробітної плати у загальному розмірі 129097,88 грн. на дату прийняття рішення у цій справі позивачу не сплачена, доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Матеріалами справи підтверджується, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач-роботодавець не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, чим порушено вимоги ст. 47, ст. 116 КЗпП України, строк оплати настав 11.10.2024. Заборгованість ТОВ КРАСНОЛИМАНСЬКЕ перед ОСОБА_1 із заробітної плати за період з серпня 2024 року по жовтень 2024 року становить 129097,88 грн. До складу заборгованості входить: заробітна плата 107551,98 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 9 к.д. - 21545,90 грн. Сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов?язкових податків та зборів.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача такої заборгованості є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідач безпідставно не включив в цю заборгованість суми за листками непрацездатності ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є диспозитивність.

Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог, як і подача доказів на підтвердження власних аргументів, є виключним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог (постанова КГС ВС від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21).

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд зазначає, що заяв про уточнення позовних вимог, їх збільшення чи зменшення до матеріалів справи позивачем не подавалось, за змістом позовної заяви позивач не зазначав про наявність у відповідача заборгованості за листками непрацездатності, в свою чергу і відповідних доказів на підтвердження такої заборгованості не надавав.

Позивач, за змістом його позовної заяви, заявив до стягнення заборгованість саме із заробітної плати за період серпня-жовтня 2024 року та компенсацію за невикористану відпустку.

В свою чергу суд зазначає, що хоч позивач і погодився із зазначеними відповідачем сумами заборгованості із заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки, втім клопотань про зменшення позовних вимог до матеріалів справи позивачем не подавалось, тому суд задовольняє частково вимогу позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 129097,88 грн., з яких: заробітна плата 107551,98 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 9 к.д. - 21545,90 грн. (сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов?язкових податків та зборів).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні визначена ст. 117 КЗпП України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України, у редакції, що діяла на дату виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012).

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 вирішено в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 559/321/16-ц (провадження №14-367цс18) встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін.

Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Суд констатує, що ОСОБА_1 звернувся до суду із даною позовною заявою через систему Електронний суд 26.04.2025, в той час коли його було звільнено за власним бажанням 11.10.2024. Тобто з 12.10.2024 (з наступного дня після звільнення) позивач міг та повинен був дізнатися про те, що відповідач-роботодавець з ним не провів остаточний розрахунок після звільнення та про своє право вимагати від відповідача, у тому числі й в судовому порядку, сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, позов подано до суду у справі про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, де тримісячний строк розраховується з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач надав позивачу у день звільнення письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Отже, з вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку позивач звернувся до суду з дотриманням тримісячного строку передбаченого для такого звернення.

Разом з цим, ані за текстом позовної заяви, ані окремим документом позивачем не наведено ані розміру вимог, ані розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із зазначенням періоду для такого розрахунку, що є несумісним із вимогами п. 3 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд зауважує, що ані Кодекс України з процедур банкрутства, ані Господарський процесуальний кодекс України не передбачають обов`язку суду замість позивача обирати період розрахунку та самостійно здійснювати розрахунок розміру сум, на які має право претендувати позивач, якщо позивач не навів вихідних даних для такого розрахунку. У даній справі, позивач, навівши за текстом позовної заяви тільки розрахунок середньоденного заробітку, фактично переклав свій обов`язок із надання суду обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються, на суд.

Вирішуючи питання про задоволення тієї чи іншої вимоги, суд досліджує правильність чи неправильність проведеного позивачем розрахунку та виходить зокрема із заявленого періоду нарахування, і в сукупності із наявними в матеріалах справи доказами та встановленими обставинами, визнає його вірним або невірним із зазначенням що саме в розрахунку є таким. Суд при вирішенні спору керується зокрема принципом диспозитивності, а також статтею 14 ГПК України, якою визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене вище, за висновком суду, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка заявлена без визначеного позивачем розміру такої вимоги та її обґрунтованого розрахунку, є недоведеною та задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000 грн., суд зазначає наступне.

Обов?язок відшкодування моральної шкоди виникає за умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. (Близький за змістом висновок викладений у Постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Суд враховує, що на теперішній час в Україні діє воєнний стан, який запроваджено Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та неодноразово продовжений відповідними указами Президента України, затвердженими відповідними Законами України, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

У той же час, відповідач у цій справі (роботодавець) не довів суду та не надав будь-яких доказів, що саме обставини дії воєнного стану в Україні стали перешкодою для своєчасного розрахунку з працівником-позивачем.

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому, виплата заробітної плати працівнику є обов`язком роботодавця, який не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку непереборної сили. (Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21)).

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства. (Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 235/3191/19).

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

За твердженням позивача, внаслідок протиправних дій ТОВ "Краснолиманське", йому завдано моральної шкоди, оскільки він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зважаючи на війну, економічний стан країни, знецінення національної валюти, та зважаючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в позивача народилася донька - ОСОБА_2 , а також враховуючи загострення військової ситуації та активним наступом російських окупаційних військ, зокрема на м. Мирноград, де він мешкав, він вимушений був евакуювати свою родину в місто Дніпро, внаслідок чого були понесені великі витрати на переїзд, оренду житла, лікування та забезпечення новонародженої дитини предметами першої необхідності. Внаслідок порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, було порушено звичний уклад його життя, що завдало позивачеві моральних страждань.

Суд враховує, що чинне трудове законодавство України прямо встановлює, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені роботодавцем у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»), а невиплата заробітної плати є прямим порушенням прав людини на оплату праці.

Матеріалами справи підтверджено і ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" не спростовано, що відповідачем порушено конституційне право позивача на оплату праці. При звільненні ОСОБА_1 відповідач-роботодавець не здійснив виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, чим порушено вимоги ст. 47, ст. 116 КЗпП України, строк оплати настав 11.10.2024. Заборгованість ТОВ КРАСНОЛИМАНСЬКЕ перед ОСОБА_1 із заробітної плати за період з серпня 2024 року по жовтень 2024 року становить 129097,88 грн. До складу заборгованості входить: заробітна плата 107551,98 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 9 к.д. - 21545,90 грн. Сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов?язкових податків та зборів. Така заборгованість не сплачена позивачу до тепер, що відповідачем не оспорюється.

Суд приймає до уваги доводи позивача, оскільки виконуючи роботу на підприємстві, позивач розраховував на гарантовану законом виплату йому заробітної плати, відповідно, мав намір використати такі кошти для реалізації власних потреб. Невиплата заробітної плати фактично могла спричинити те, що позивач змушений був змінити свої наміри і обмежити себе в купівлі тих чи інших речей, продуктів харчування тощо.

Крім цього, суд враховує, що на відміну від роботодавця, працівник у трудових відносинах є більш слабшою стороною і невиплата заробітної плати могла змусити його переживати душевні хвилювання та занепокоюватись бездіяльністю підприємства. Обґрунтованими також є доводи про необхідність звернення до суду для захисту порушеного права.

З огляду на викладене та враховуючи наявність порушення з боку відповідача трудових прав позивача, необхідність докладання останнім зусиль для відновлення порушеного права, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що за заподіяну моральну шкоду позивачу є необхідним та достатнім розмір грошової компенсації 25000 грн., а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені обставини та норми чинного законодавства суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із виплати заробітної плати за період серпень-жовтень 2024 року в розмірі 129097,88 грн., з яких: заробітна плата 107551,98 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 9 к.д. - 21545,90 грн. (сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов?язкових податків та зборів), крім того відшкодування моральної шкоди у сумі 25000 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти їх на відповідача, пропорційно задоволеній сумі, так як позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачем визначено ціну позову - 340621,71 грн., судовий збір, що підлягав сплаті, становить 2724,97 грн. (1% ціни позову * 0,8 коефіцієнт).

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1232,78 грн. (129097,88 грн. + 25000,00 х 2724,97 грн. / 390621,71 грн. = 1232,78 грн.).

Керуючись ст.ст. 73-86, 91, 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 129097,88 грн. заборгованості, з яких: заробітна плата 107551,98 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні за 9 к.д. - 21545,90 грн. (сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов?язкових податків та зборів), а також відшкодування моральної шкоди у сумі 25000 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" () на користь держави судовий збір в сумі 1232,78 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення підписано 21.07.2025.

Суддя Н.В. Величко