СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Харків Справа №922/4582/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

від позивача Альховська С.В.,

від відповідача Чаричанська І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» (вх.№888Х від 17.04.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 у справі №922/4582/24 (м. Харків, суддя Жиляєв Є.М., повне рішення складено 04.04.2025)

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс», м. Львів,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман», м. Харків,

про стягнення 1 389 200,10 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стабман», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 1389200,10 грн заборгованості за Договором купівлі-продажу від 12 травня 2022 року. Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу від 12.05.2022 в частині здійснення своєчасної та повної оплати товару у встановлені договором строки.

Також до стягнення заявлені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 16670,40 грн та суму витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 40000,00 грн.

24.12.2024 через загальний відділ діловодства Господарського суду Харківської області через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.№32319), в якій позивач збільшив розмір позовних вимог на суму 185 179,4 грн, яка складається із: 112270,75 грн пені; 12954,34 грн 3% річних та 59954,36 грн інфляційних втрат., у зв`язку з чим, просив суд сягнути з відповідача на свою користь 1389200,10 грн заборгованості за Договором купівлі-продажу від 12 травня 2022 року, 112270,75 грн пені; 12954,34 грн 3% річних та 59954,36 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» - 592111,30 грн заборгованості за Договором купівлі-продажу від 12.05.2022; 112270,75 грн пені; 12954,34 грн 3% річних; 59954,36 грн інфляційних втрат; 12827,91 грн судового збору. Ухвалено видати наказ після набрання рішенням законної сили. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариство з обмеженою відповідальністю «Стабман» 797088,80 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу від 12.05.2022. Головному управлінню державної казначейської служби України у Харківській області повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» з Державного бюджету 7105,33 грн судового збору, сплаченого до Господарського суду Харківської області згідно платіжної інструкції №3956 від « 20» грудня 2024 р., відповідно до п.5 ч.1, ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стабман» з вказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить рішення Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 у справі №922/4582/24 скасувати частково і ухвалити нове рішення в частині встановлення строку виконання зобов`язань Відповідачем на підставі ч.2 ст.530 ЦК України та встановлення розміру, періоду нарахування та стягнення пені, 3% річних, інфляційних за розрахунками наданими Відповідачем; розгляд апеляційної скарги здійснювати з викликом учасників справи та із вивченням всіх матеріалів справи; судові витрати розподілити між учасниками справи.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Стабман» зазначає наступне:

- судом не надано оцінки запереченням відповідача щодо неподання Позивачем належних та допустимих доказів суду таких як Специфікації та рахунки-фактури, які є невід`ємною частиною Договору купівлі-продажу, та на підставі яких Відповідач за умовами Договору зобов`язаній був зробити передплату після чого в Позивача виникав би обов`язок здійснити поставку товару;

- господарський суд вважав, що обов`язок оплати за поставку товару наступив у відповідача після отримання товару та оформлення видаткових накладних Позивачем з урахуванням вимог ч.1 ст.692 ЦК України. З такою думкою суду першої інстанції Відповідач не погоджується, оскільки умовами договору будь-яких інших умов щодо можливості сплати Покупцем вартості поставленого товару іншим способом (з відстрочкою платежу, після оплатою), крім як повна попередня оплата, не передбачено. Суд не звернув увагу і на відсутність в матеріалах справи будь-яких додаткових угод щодо зміни умов порядку розрахунків за Договором;

- Позивачем здійснено поставку товару за видатковими накладними без отримання обов`язкової попередньої оплати за товар від Відповідача на власний ризик;

- не зважаючи на те, що відповідач визнає наявність заборгованості за Договором купівлі-продажу, ним не визнається обов`язок оплати за поставлений товар з моменту отримання видаткових накладних, з урахуванням істотних умов Договору, які були узгоджені Сторонами при його укладанні;

- суд допустив порушення імперативних вимог ст.236 ГПК України, оскільки, за наявності заперечень Відповідача щодо доведеності позовних вимог в частині настання у Відповідача обов`язку оплати за поставлений товар (строку виконання такого обов`язку), суд вважав доведеним факт наявності заборгованості за Договором та настання строку оплати за поставлений товар на підставі ст.692 ЦК України, а не керуючись умовами Договору та ч.2 ст.530 ЦК України.

Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2025 для розгляду справи №922/4582/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» (вх.№888Х від 17.04.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 у справі №922/4582/24 та призначено справу №922/4582/24 до розгляду на « 29» травня 2025 р. о 10:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

25.04.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/4582/24 (вх.№5214).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» адвоката Альховської С.В. про її участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/4582/24, яке відбудеться 29.05.2025 о 10:30 год у залі судового засідання №132 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі №922/4582/24, яке відбудеться 29.05.2025 о 10:30 год постановлено провести за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» адвоката Альховської С.В. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 розгляд справи №922/4582/24 відкладено на 03 липня 2025 року о 10:45 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» надійшло клопотання про долучення доказів (вх.№8179 від 02.07.2025), в якому останнє просить прийняти до уваги при розгляді апеляційної скарги ТОВ «СТАБМАН» подані докази часткової оплати заборгованості перед позивачем за поставку товару.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 03.07.2025 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та в цій частині прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

12.05.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інгрідієнтс» (продавець/постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стабман» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1. якого, постачальник зобов`язується передати у власність товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату.

Відповідно до п. 1.2. Договору, найменування, одиниця виміру, кількість товару, що підлягає продажу за цим Договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), умови поставки визначаються згідно Специфікації, що є додатками до цього Договору та є його невід`ємними частинами.

Згідно з п. 1.3. Договору кількість товару, що передається за цим Договором у власність Покупця, визначається у рахунку-фактурі, що надається Постачальником та у Специфікації.

Відповідно до п. 1.4. Договору загальна кількість товару, що передається по цьому Договору у власність Покупця визначається на підставі фактичного сумарного обсягу всього поставленого товару.

Згідно з п. 1.5. Договору сторони вважають окремою поставкою товар, що передається у власність Покупця згідно Специфікації, рахунку-фактури та відповідної видаткової накладної.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що сума Договору становить суму вартості усіх поставлених партій за період дії договору.

Також, згідно з п. 2.2. Договору, найменування, асортимент, ціна та кількість Товару що постачаються, вказуються у супроводжувальних документах на товар на кожну партію, а саме: рахунках-фактурах та/або товарних накладних, які є невід`ємною частиною Договору.

Із обставин справи убачається, що позивачем за весь період дії вказаного Договору купівлі-продажу поставлено Відповідачу окремими партіями Товар на загальну суму 7270573,70 грн.

Позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому зазначає про те, що відповідачем свої зобов`язання щодо своєчасного здійснення оплати товару за вищевказаним Договором купівлі-продажу від 12.05.2022 не виконано, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка становить 1389200,10 грн., зокрема, щодо оплати видаткових накладних, які не оплачені в повному обсязі, а саме:

- згідно видаткової накладної №1847 від 24 червня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу товар (соєва клітковина, каррагінан напівочищений, камедь гуарова, альгінат натрію, калій хлористий харчовий) на загальну суму 484045,20 грн., в тому числі ПДВ 80674,20 грн.;

- згідно видаткової накладної №2012 від 08 липня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (гліцерил моностеарат) на загальну суму 12510,00 грн., в тому числі ПДВ 2085,00 грн.;

- згідно видаткової накладної №2233 від 26 липня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (каррагінан напівочищений, гліцерил моностеарат) на загальну суму 33751,50 грн., в тому числі ПДВ 5625,25 грн.;

- згідно видаткової накладної №2569 від 22 серпня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (соєва клітковина, цитрат натрію, гліцерил моностеарат) на загальну суму 122326,80 грн., в тому числі ПДВ 20387,80 грн.;

- згідно видаткової накладної №2449 від 12 серпня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (соєва клітковина) на загальну суму 76104,00 грн., в тому числі ПДВ 12 684,00 грн.;

- згідно видаткової накладної №2813 від 12 вересня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (кальцій сірчанокислий 2-вод., калій хлор, цитрат натрію, карбоксиметилцелюлоза, гліцерил моностеарат, соєва клітковина) на загальну суму 242887,80 грн., в тому числі ПДВ 40481,30 грн.;

- згідно видаткової накладної №3175 від 09 жовтня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (карбоксиметилцелюлоза, альгінат натрію, гліцерил моностеариат) на загальну суму 65501,40 грн., в тому числі 10916,90 грн.;

- згідно видаткової накладної №3226 від 11 жовтня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (соєва клітковина, кальцій сірчанокислий 2-вод, камедь гуарова, альгінат натрію, динатрій пірофосфат, карбоксиметилцелюлоза, тринатрій цитрат, ксантанова камедь (200 mesh) на загальну суму 283434,90 грн., в тому числі ПДВ 47239,15 грн.;

- згідно видаткової накладної №3483 від 30 жовтня 2024 року, Позивачем поставлено Відповідачу Товар (кальцій сірчанокислий 2-вод, калій хлористий харч, карбоксиметилцелюлоза, гліцерил моностеарат, ксантова камедь (200 mesh), соєва клітковина) на загальну суму 208166,40 грн., в тому числі ПДВ 34694,40 грн.

Відповідно до довідки про склад дебіторської заборгованості №1712-1 від 17.12.2024 року, станом на 17.12.2024 року у Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Інгрідієнтс» утворилась дебіторська заборгованість у розмірі 1389200,10 грн., а саме за видатковими накладними: №1847 від 24.06.2024 (сума заборгованості становить 344 517,30 грн.; №2012 від 08.07.2024 (сума заборгованості становить 12510,00 грн.); №2233 від 26.07.2024 (сума заборгованості становить 33751,50 грн.); №2569 від 22.08.2024 (сума заборгованості становить 122326,80 грн.); №2449 від 12.08.2024 (сума заборгованості становить 76104,00 грн.); №2813 від 12.09.2024 (сума заборгованості становить 242887,80 грн.); №3175 від 09.10.2024 (сума заборгованості становить 65501,40 грн.; №3226 від 11.10.2024 (сума заборгованості становить 283434,90 грн.); №3483 від 30.10.2024 (сума заборгованості становить 208166,40 грн.).

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного здійснення оплати Товару за Договором купівлі-продажу від 12 травня 2022 року протягом тривалого часу, Позивачем було направлено на адресу Відповідача вимогу про повернення коштів на суму 1421710,10 грн. (розмір заборгованості станом на момент направлення вимоги).

У відповіді на вказану вимогу про повернення коштів №1324 від 13 грудня 2024 року Відповідач повідомив, що не відмовляється від взятих на себе зобов`язань та повідомив, що частково здійснив оплату заборгованості за отриманий товар за видатковою накладною №2012 від 08.07.2024 року в сумі 12510,00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 2085,00 грн. Таким чином, у вказаній відповіді на вимогу Відповідач визнав наявність боргу перед Позивачем.

Позивачем у позові зазначено про те, що 06.12.2024 Відповідачем оплачено на рахунок Позивача 12510,00 грн. та в подальшому 13.12.2024 року оплачено 20000,00 грн.

Відтак, у зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх обов`язків за Договором купівлі-продажу від 12 травня 2022 року розмір заборгованості відповідача за вказаним договором склав 1389200,10 грн., яка залишилася відповідачем несплаченою.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав частково, в частині заявленої до стягнення заборгованості відповідач не заперечив, разом з тим, заперечуючи щодо розрахунку пені зазначив про те, що оскільки Договором не передбачено строків оплати у випадку поставки товару без отримання від Покупця попередньої оплати, має застосовуватися ч.2 ст.530 ЦК України, з урахуванням якої, строк виконання зобов`язання у Відповідача виникає після спливу семиденного строку встановленого Позивачем у своїй Вимозі про повернення грошових коштів №б/н від 06.12.2024, а саме з 14.12.2024, а тому, на переконання відповідача, право на розрахунок пені, передбаченої у п.10.3.1 Договору за порушення термінів розрахунків, виникло у Позивача з 14.12.2024 і розрахунок пені має відбуватися саме з цієї дати. Враховуючи те, що Позивач розраховував штрафну санкцію (пеню) виходячи не з розміру пені передбаченого п.10.3.1 Договору, а з подвійної ставки НБУ, Відповідач надає свій розрахунок пені за період з 14.12.2024 по 23.12.2024, тобто за період, коли у Позивача виникло право на отримання заборгованості за видатковими накладними. Враховуючи наведене, за контррозрахунком відповідача загальна сума пені за період з 14.12.2024 по 23.12.2024 становить 10155,91 грн. Також, заперечуючи щодо розрахунку 3% річних відповідач зазначав про те, що загальний розмір 3% річних від заборгованості за податковими накладними мав складати 1128,44 грн. Крім того, заперечуючи проти розрахунку позивача індексу інфляції, відповідач у своєму відзиві посилався на те, що позивачем здійснено розрахунок індексу інфляції по кожній видатковій накладній за період з дня видання кожної податкової накладної до 23.12.2024 в сумі 59954,36 грн., що на думку Відповідача не є вірним. У зв`язку із незгодою з розрахунками Позивача щодо індексу інфляції, Відповідач наводить свої аргументи проти задоволення позову в частині стягнення інфляційних витрат з Відповідача за період вказаний Позивачем. З урахуванням того, що на момент подання Позивачем Заяви про збільшення позовних вимог індекс інфляції за грудень 2024 не було встановлено, інфляційні витрати за період з 14.12.2024 по 23.12.2024 не нараховуються та не стягуються. Також, відповідач повністю не згоден із орієнтованою сумою судових витрат, які Позивач поніс/має понести на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 40000,00 грн. та заперечує проти задоволення таких судових витрат.

Оскаржуване рішення суду мотивовано тим, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за Договором в частині повної та своєчасної оплати товару. Суд встановив, що заборгованість відповідача перед позивачем за Договором купівлі-продажу від 12 травня 2022 року склала 1389200,10 грн. Водночас, з урахуванням часткової сплати основної заборгованості, місцевий господарський суд зазначив, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 797088,80 грн підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. Водночас, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 592111,30 грн. є підставними та обґрунтованими, а відтак, підлягають задоволенню. Оскільки зобов`язання зі сплати товару своєчасно та у повному обсязі Відповідачем не виконані, то місцевий господарський суд визнав відповідач таким, що допустив порушення зобов`язання. Перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум пені у розмірі 112270,75 грн, 3% річних у розмірі 12954,34 грн та інфляційних втрат у розмірі 59954,36 грн, суд дійшов висновку про вірність здійснених позивачем розрахунків та задовольнив позовні вимоги у цій частині.

Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно статтею 509 ЦК України, статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли правовідносини за Договором купівлі-продажу від 12.05.2022, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до умов п.1.1. постачальник зобов`язується передати у власність товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що поставка товару здійснюється за умови повної передоплати.

За змістом статті 693 Цивільного кодексу України попередньою оплатою визначається встановлений договором обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за Договором купівлі-продажу від 12 травня 2022 року на підставі наявних у матеріалах справи видаткових накладних, поставлено відповідачу товар на загальну суму 1389200,10 грн без попередньої оплати. Водночас, після звернення з даним позовом до суду, відповідач здійснив оплату заборгованості на загальну суму 797088,80 грн, з огляду на що судом закрито провадження в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що наявність основної заборгованості визнається відповідачем, а рішення суду першої інстанції не оскаржується в цій частині. А тому, колегія суддів, з урахуванням вимог ст. 269 ГПК України, не переглядає оскаржуване рішення в частині стягнення 592111,30 грн заборгованості та закриття провадження в частині стягнення 797088,80 грн заборгованості.

Водночас відповідач не погоджується із заявленою до стягнення та задоволеною судом першої інстанції сумою пені, 3% річних та інфляційних втрат. А саме спірним питанням між сторонами є визначення моменту, з якого у відповідача настав обов`язок зі сплати грошових коштів за поставлений товар без передоплати, та відповідно моменту з якого у позивача виникло право на стягнення пені, річних та інфляційних втрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснено поставку товару в межах укладеного Договору на підставі наступних видаткових накладних: №1847 від 24 червня 2024 року, №2012 від 08 липня 2024 року, №2233 від 26 липня 2024 року, №2569 від 22 серпня 2024 року, №2449 від 12 серпня 2024 року, №2813 від 12 вересня 2024 року, №3175 від 09 жовтня 2024 року, №3226 від 11 жовтня 2024 року, №3483 від 30 жовтня 2024 року.

Відповідно до п.п.5.2.,5.3 Договору перехід права власності на товар відбувається з моменту підписання сторонами відповідних накладних. Передача товару продавцем та його приймання покупцем по асортименту, кількості і ціні здійснюється на підставі відповідної накладної.

Вказані видаткові накладні підписані обома сторонами без зауважень та скріплені печатками.

Обставини поставки товару у вказаному обсязі, строках та сумі не заперечуються відповідачем.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач виконав свої зобов`язання з постачання Товару, а відповідач прийняв товар без зауважень, що підтверджується наданими до справи накладними.

Відповідно до приписів статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Стаття 538 Цивільного кодексу України встановлює, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (частина 1).

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону (частина 2).

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (частина 3).

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (частина 4).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснив попередню оплату, однак прийняв товар від позивача без будь-яких застережень щодо строків його оплати, тобто не відмовився від виконання зобов`язання. Вказане підтверджується вищевстановленим фактом підписання обома сторонами видаткових накладних без зауважень.

Крім того, у видаткових накладних відсутні будь-які умови щодо строку (терміну) оплати за поставлений товар. В подальшому, відповідач також не звертався до позивача з приводу узгодження порядку та строків оплати товару.

Отже, позивач поставивши, а відповідач прийнявши товар без попередньої оплати, змінили умови договору щодо способу оплати товару. Оскільки своїми діями відповідач погодився на поставку товару без передоплати, він повинен своєчасно виконати свій обов`язок з оплати цього товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК).

Частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачає, що строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак, колегія суддів зазначає, що загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов`язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений спеціальною нормою права ч.1 ст.692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відтак, з урахуванням вищезазначених нормативних положень обов`язок відповідача оплатити товар виникає з моменту його прийняття.

Таким чином, оскільки Договором встановлено порядок розрахунків у вигляді попередньої передоплати, не здійснення такої попередньої оплати відповідачем та доведений матеріалами справи факт поставки товару продавцем, наявність у покупця зобов`язання сплатити за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України, про що помилково стверджує відповідач.

У постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/9075/17 вказано наступне:

«Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 19.08.2014 у справі №925/1332/13, де зазначено, що зі змісту статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття».

Суд враховує, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

З урахуванням вищевикладеного, у відповідача обов`язок з оплати поставленого товару виник одразу після прийняття товару на підставі наявних у матеріалах справи видаткових накладних, а не в 7-денний строк встановлений у Вимозі про повернення грошових коштів №б/н від 06.12.2024.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що у випадку нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає.

Так, Верховний Суд у постановах від 20.05.2019 у справі №908/523/18, від 29.01.2020 у справі №903/154/19, від 25.02.2020 у справі №922/1705/19 зазначив, що виходячи з вимог статті 538 ЦК України, у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає, а нездійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати, не надає продавцю права вимагати оплати такого товару.

Однак, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.08.2023 у справі №927/211/22 дійшла висновку, що таке тлумачення приписів ч. 3 ст. 538 ЦК України є помилковим, оскільки ця норма спрямована на захист інтересів насамперед постраждалої від невиконання договору сторони, яка має право (а не зобов`язана) зупинити виконання свого обов`язку або відмовитися від його виконання у разі порушення або очікуваного порушення свого зобов`язання з боку іншої сторони.

Вказівка «має право» означає, що сторона може скористатися таким додатковим захистом, але ця норма не може тлумачитися як така, що звільняє іншу сторону від виконання зобов`язання.

Таке тлумачення приписів ст. 538 ЦК України по суті прирівнює невнесення передоплати до розірвання договору покупцем в односторонньому порядку (відмови від договору), що є неприпустимим, адже договір є дійсним. І право на його розірвання внаслідок неотримання попередньої оплати виникає саме у продавця, а не покупця.

З огляду на що, у даному випадку здійснення поставки позивачем за відсутності попередньої оплати не свідчить про порушення умов договору та законодавчих положень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких заперечень відповідача щодо спірних поставок товару без попередньої оплати. А тому безпідставними є твердження відповідача про одностороннє порушення позивачем умов Договору та поставку товару без попередньої оплати.

Стосовно твердження апелянта про відсутність направлених позивачем рахунків, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки товар отриманий відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи видаткових накладних, що вже було встановлено судом на підставі належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, тому, відповідно, строк оплати за товар у відповідача настав, і отримання, але нездійснення відповідачем оплати товару є порушенням договірних зобов`язань. Тобто, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України, частина 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, відповідно до оформлених і підписаних в тому числі зі сторони відповідача видаткових накладних, в яких є посилання на договір від 12.05.2022 та зазначено суму переданого позивачем і отриманого відповідачем товару, був обізнаний про суму оплати, яку мав здійснити за отриманий ним товар.

З огляду на поставку товару без попередньої оплати та прийняття її відповідачем, відповідно до положень статті 692 ЦК України така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується після прийняття товару, а не рахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач неодноразово здійснював розрахунки за договором від 12.05.2022, що свідчить про його обізнаність із платіжними реквізитами позивача.

Таким чином, вказані доводи апелянта не свідчать про відсутність підстав для сплати заборгованості за поставлений товар саме з моменту його прийняття.

Суд звертає увагу, що зобов`язання в силу ч.1 ст.526 ЦК має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки ( ст.611 ЦК України).

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. ( ч.6 ст. 231 ГК України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» №2921-ІІІ від 10.01.2002, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Відповідно до п.10.3.1 Договору за порушення термінів розрахунків, передбачених договором, покупець сплачує пеню в розмірі 1% від вартості товару за кожен день прострочення.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів зазначає, що нарахування пені здійснено з дати видаткових накладних, тоді як прострочення відповідача виникає з наступного дня після прийняття товару, тобто на наступний день від дати видаткової накладної.

Здійснивши перерахунок заявленої пені з урахуванням початку прострочення виконання зобов`язання, колегія суддів встановила, що обґрунтованою та арифметично вірною є сума пені у розмірі 111 701,41 грн. Відповідно відсутні підстави для стягнення 569,34 грн пені у зв`язку з невірним розрахунком.

Також позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2477,87 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 353,43 грн згідно з поданими розрахунками.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий товар, позивач має право нараховувати на суму боргу відсотки річних та інфляцію.

Суд зазначає, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Такий спосіб розрахунку інфляційних втрат у порядку статті 625 ЦК України не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при відповідному розрахунку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням початку прострочення виконання зобов`язання з наступного дня після прийняття спірного товару, суд апеляційної інстанції зазначає, що сума інфляційних втрат не відрізняється від заявленої позивачем та становить 59 954,36 грн, однак розмір 3% річних становить 12 840,44 грн. Відповідно відсутні підстави для стягнення 113,90 грн 3% річних у зв`язку з невірним розрахунком.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Положеннями ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 569,34 грн пені та 113,90 грн 3% річних, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішення, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі учасникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах в межах вимог і доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Суд вказує, що апелянт оскаржує рішення суду в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» при зверненні з даною апеляційною скаргою до суду сплаті підлягав судовий збір у розмірі 3633,60 грн. Разом з цим, апелянтом за платіжним документом №7087-7978-5321-2731 від 17.04.2025 сплачено 15 393,49 грн судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням заявлених апеляційних вимог та пропорційно задоволених позовних вимог, з огляду на що судовий збір у сумі 14,17 грн за подання апеляційної скарги покладається на позивача.

При цьому, суд вказує, що згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись статтею 129, 232, 233, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.п.2, 3 ч.1 ст.277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 у справі №922/4582/24 скасувати в частині стягнення 569,34 грн пені та 113,90 грн 3% річних.

В цій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 у справі №922/4582/24 залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» (61058, м. Харків, вул. Культури, 16-А, кв. (оф.) 75, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» (79004, м. Львів, вул. Рубчака, буд. 21В, кв. 9, ) 592 111,30 грн заборгованості за Договором купівлі-продажу від 12.05.2022; 111 701,41 грн пені; 12 840,44 грн 3 % річних; 59 954,36 грн інфляційних втрат; 12 816,36 грн судового збору.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4.Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 569,34 грн пені та 113,90 грн 3% річних.

5.Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» 797 088,80 грн заборгованості за Договором купівлі-продажу від 12.05.2022.

6.Головному управлінню державної казначейської служби України у Харківській області повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» (79004, м. Львів, вул. Рубчака, буд. 21В, кв. 9, ) з Державного бюджету 7105,33 грн судового збору, сплаченого до Господарського суду Харківської області згідно платіжної інструкції № 3956 від « 20» грудня 2024 р., відповідно до п.5 ч.1, ст. 7 Закону України «Про судовий збір».».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інгредієнтс» (79004, м. Львів, вул. Рубчака, буд. 21В, кв. 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабман» (61058, м. Харків, вул. Культури, 16-А, кв. (оф.) 75, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14,17 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 14.07.2025.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук