ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м.Дніпро Справа № 904/4151/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. доповідач,

суддів: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання: Солодова І.М.

представники сторін:

від позивача: Рильцова Є.Ю. (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - адвокат

від відповідача: Дігтяр З.В. (в зала суду) - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 (повний текст рішення складено 23.12.2024, суддя Ліпинський О.В.) у справі № 904/4151/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Дніпро

до відповідача: Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради,

пр. Слобожанський, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості в розмірі 931 183 904, 05 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської Ради (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 931 183 904, 05 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №8093-ПСО (ТКЕ)- 4 від 19.10.2022 року.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 - позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради (49081, місто Дніпро, пр. Слобожанський, будинок 29, офіс 504 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, Код ) 931 183 904, 05 грн. основного боргу, 847 840,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Клопотання Відповідача про відстрочення виконання рішення суду задоволено частково - відстрочено виконання судового рішення строком на чотири місяці з дня його ухвалення.

Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», Комунальне підприємство "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради, звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить: поновити КП "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської строки на апеляційне оскарження рішення суду від 12.12.2024; змінити рішення суду від 12.12.2024 в справі № 904/4151/24 в частині відстрочення виконання рішення та викласти його резолютивну частини в наступній редакції: «Позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради (49081, місто Дніпро, пр. Слобожанський, будинок 29, офіс 504 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз Трейдинг (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, Код ) 931 183 904, 05 грн. основного боргу, 847 840,00 грн. витрат зі сплати судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Клопотання Відповідача про відстрочення виконання рішення суду задовольнити - відстрочити виконання судового рішення строком на дванадцять місяців з дня його ухвалення».

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг".

В апеляційній скарзі зазначено, що КП «Теплоенерго» не згідне в частині визначеного судом першої інстанції строку відстрочення виконання Рішення. У зв`язку з чим, предметом даної апеляційної скарги є виключно вирішення питання відстрочення виконання Рішення строком на 12 місяців.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції було частково задоволено клопотання КП «Теплоенерго» про відстрочення його виконання строком на 12 місяців, - Рішення відстрочено строком на чотири місяці з дня його ухвалення.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване Рішення в частині відстрочення його виконання апелянт вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив, дослідив та оцінив обставини, які мають значення для справи та свідчать про наявність підстав для повного задоволення заявленого клопотання про відстрочення виконання Рішення строком на 12 місяців.

Скаржник вказує, що основними підставами для відстрочення виконання рішення є існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, зокрема: ступінь вини відповідача у виникненні спору; матеріальний стан сторін; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ст. 331 ГПК України).

Водночас, апелянт зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 26.06.2013 р. № 5-пр./2013 та постановою Пленуму ВГСУ № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» конкретизовано, що до обставин, які є підставою відстрочення виконання рішення відноситься не лише матеріальне становище сторін та вищевказані обставини, але й наявність загрози банкрутства боржника, інфляційних процесів в економіці держави тощо. А відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співрозмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів боржників та стягувачів.

Скаржник зауважує, що матеріалами справи підтверджено, що КП «Теплоенерго» не є фактичним споживачем газу, а є підприємством комунальної форми власності з основним напрямком діяльності «Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря», яке не вправі впливати ані на цінову політику в сфері надання послуг з постачання теплової енергії, ні на стан розрахунків споживачів за надані послуги.

Разом з тим, апелянт зауважує, що враховуючи специфічний вид діяльності Підприємства, основною причиною порушення КП «Теплоенерго» зобов`язання перед ТОВ ГК «Нафтогаз Трейнинг» є низька платіжна дисципліна кінцевих споживачів Підприємства, основними споживачами серед яких є населення.

Крім того, відповідач зазначає, що не менш важливим є те, що на виконання положень постанови КМУ № 812 від 19.07.2022, КП «Теплоенерго» зобов`язане було укласти з постачальником природного газу договір про договірне списання № 1-ПСО (ТКЕ)-4 від 25.10.2022, копія якого міститься в матеріалах. Умовами цього договору підтверджено повне автономне усунення Підприємства від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд, оскільки ним регламентовано автоматичне перерахування усіх наявних на рахунку коштів в порядку черговості, до якої навіть не входять основоположні витрати, зокрема: підтримання технологічного процесу з надання комунальних послуг тощо.

Водночас, згодом, з набранням чинності постанови КМУ № 896 від 31.08.2023, на теплопостачальні організації, які беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості і відповідно до Закону № 1730 включені в спеціальний Реєстр, було покладено додатковий обов`язок відкрити відповідні небюджетні рахунки в органах Казначейства, на які надходять всі, отримані від основного виду господарської діяльності кошти та, в подальшому, також підлягають автоматичному розподілу відповідно до встановленої черговості.

Скаржник вказує, що на виконання зазначених вище вимог, Підприємством було відкрито відповідні небюджетні рахунки і згаданий алгоритм автоматичного перерахування усіх, наявних на рахунках коштів продовжує діяти станом по сьогоднішній день. В матеріалах справи містяться відповідні докази.

Апелянт наголошує, що отже, з моменту укладення договору і по сьогоднішній день, Підприємство не має можливості самостійного розпорядження своїми коштами в силу наведених вище об`єктивних, незалежних від нього обставин. Такі обставини в свою чергу є свідченням відсутності вини в порушенні своїх зобов`язань перед Позивачем, адже прострочення оплати перед ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» виникло поза межами волі Підприємства.

Відповідач відмічає, що крім того, попри наявність основних причин порушення взятих КП «Теплоенерго» зобов`язань перед ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», існують ще незалежні від нього об`єктивні обставини, які безпосередньо впливали та продовжують впливати на платіжні можливості Підприємства, зокрема:

- ні Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», ані Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не було передбачено видатків державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що підлягає урегулюванню згідно із Законом № 1730. А станом на сьогоднішній день, загальна сума заборгованості держави перед Підприємством за різниці в тарифах складає 679 924 600,00 грн., які б могли бути спрямовані на виконання своїх зобовязань Підприємством перед Позивачем. В той же час, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» були передбачені видатки на потреби погашення різниці в тарифах теплопостачальникам. Проте, фактично підприємства теплопостачання так і не змогли отримати у 2022 році передбачені у державному бюджеті кошти на ці потреби, що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті Асоціації міст України за посиланням: https://auc.org.ua/novyna/dlya-vidshkoduvannya-riznyci-v-taryfah-pidpryyemstvam-tke- minregion-iniciyuye-vnesennya-zmin. З наведених обставин вбачається: - продовження існування по сьогоднішній день заборони на підвищення тарифів з теплопостачання; - неможливість КП «Теплоенерго» впливати на цінову політику в сфері надання послуг з постачання теплової енергії; - встановлення на законодавчому рівні можливості компенсації різниці в тарифах, що є прямим свідченням нерентабельності діючих тарифів з теплопостачання. В протилежному випадку такі законодавчі ініціативи були б недоцільними; - відсутність фактичного фінансування на покриття різниці в тарифах впродовж виникнення прострочення заборгованості у справі;

- протягом періоду, впродовж якого КП «Теплоенерго» повинно було оплатити поставлений природний газ, заборгованість по якому стягується в рамках цієї справи, діяла редакція постанови КМУ від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово- комунальних послуг в період воєнного стану», відповідно до якої було установлено заборону нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за послуги з теплопостачання, а також припинення/зупинення у разі неоплати надання цих послуг до припиненння чи скасування воєнного стану в Україні. Таким чином, законодавчо встановлені обмеження відповідної претензійно-позовної роботи Підприємства є також однією із обставин, які вказують на відсутність вини КП «Теплоенерго» у простроченні виконання свого зобов`язання перед Позивачем. Адже ведення претензійно-позовної роботи відіграє не останню роль у наповненні рахунків того чи іншого суб`єкта господарювання обіговими коштами. В той час, коли щодо Позивача таких законодавчих заборон, які б впливали на його претензійно-позовну роботу запроваджено на державному рівні не було;

- матеріалами справи підтверджено, що КП «Теплоенерго» не обмежене лише зобов`язаннями перед Позивачем, які розглядаються в рамках цієї справи, оскільки Підприємство обтяжене додатковими зобов`язаннями, зокрема за договорами реструктуризації із Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на сукупну суму 2 778 308 780,03 грн.

Таким чином, відповідач вважає, що порушення КП «Теплоенерго» зобов`язань перед ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» виникло з незалежних від Підприємства причин, обставини існування яких виключають наявність будь яких умисних дій з його сторони в порушенні прав Позивача.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі зазначає про інфляційні процеси в економіці держави, посилається на п. 2.1. ч. 2., ч.3 інфляційного звіту Національного банку України за жовтень 2023 рік, розміщеного на його офіційному сайті за посиланням https://bank.gov.ua/, інфляційний звіт Національного банку України за жовтень 2024 року, який розміщено на його офіційному сайті за посиланням https://bank.gov.ua/admin_uploads/article/IR_2024-Q3.pdf?v=9 та наголошує, що вони є додатковим фактором, який повинен братись до уваги судом та який підтверджує відсутність вини боржника у прострочені своїх зобов`язань.

Також в апеляційній скарзі відзначено, що незважаючи на воєнний стан, збиткове становище Підприємства та інші, наведені негативні обставини, що не залежать від волі Підприємства, матеріалами справи підтверджено і Позивачем не заперечується, що КП «Тепелоенерго» оплатило 555 612 800,26 грн. всієї поставки природного газу за договором № 8093 - ПСО (ТКЕ)-4 постачання природного газу від 19.10.2022. Разом з тим, бухгалтерською довідкою № 1926 від 05.11.2024 підтверджується, що з моменту укладення цього договору поставки природного газу і станом по дату складання довідки, КП «Теплоенерго» спрямувало в сукупній сумі на рахунок Позивача суму в розмірі 1 817 268 412,46 грн.

Скаржник звертає увагу, що спрямування зазначених сум здійснювалось на ряду із сумлінним виконанням своїх обов`язків за 5 договорами реструктуризації із АТ НАК «Нафтогаз України» на сукупну суму 2 778 308 780,03 грн. а також вжиттям з метою економії коштів заходів з оптимізації витрат на заробітну плату працівників КП «Теплоенерго» шляхом введення режиму неповного робочого тижня.

Апелянт наголошує, що наведені фактично здійснювані активні дії зі сторони КП «Теплоенерго» є безпосереднім свідченням добросовісної поведінки Підприємства, що полягає у вжитті останнім всіх можливих заходів, покликаних на виконання покладених на нього зобов`язань та сприяння добровільному усуненню порушень, які впливають на досягнення належного ступеня виконання зобов`язань за укладеним сторонами договором.

Відповідач зазначає, що відповідно до останнього звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 1 квартал 2024 року, у КП «Теплоенерго» відсутній прибуток. Натомість, результат його господарської діяльності проявляється лише в збитку, який практично в 2, 5 рази вищий за показники збитку Підприємства впродовж аналогічного періоду попереднього року. Водночас, бухгалтерською довідкою № 1942 від 08.11.2024 підтверджується наявність заборгованості КП «Теплоенерго» із виплати заробітної плати його працівникам в розмірі 11 874 267,01 грн. та заборгованості із податків, пов`язаних із виплатою заробітної плати його працівникам складає 6 739 482, 44 грн.

Отже, як вказує скаржник в апеляційній скарзі, КП «Теплоенерго» є збитковим комунальним підприємством, яке задовольняє потреби жителів Дніпра у теплопостачанні і наразі знаходиться у вкрай скрутному фінансовому становищі, що ставить під загрозу не лише його господарську діяльність, але й існування в цілому в умовах необхідності забезпечення поточного опалювального сезону. В той час коли в матеріалах справи відсутні будь які докази, що Позивач позбавлений можливості належного забезпечення своєї діяльності та виконання інших, основоположних завдань.

Апелянт звертає увагу, що разом з тим, відповідно до останнього, розміщеного на офіційному сайті Позивача за посиланням file:///C:/Users/URIST-1/Downloads/18.-finansova-zvitnistb-2023-rik.pdf звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2023 рік вбачається тенденція покращення майнового стану Позивача, адже сума збитку за звітний період 2023 року склала 6 977 982 тис. грн., в той час, коли за аналогічний період даний показник дорівнював 40 228 357 тис. грн. У зв`язку з чим, обґрунтовано припускає, що у 2024 році у Позивача спостерігається додаткова динаміка росту фінансового становища.

Також відповідач відмічає, що в матеріалах справи відсутні будь які докази понесення Позивачем збитків внаслідок прострочення Відповідача та доказів, що б підтверджували вкрай важке фінансове становище.

На переконання скаржника, одномоментне стягнення 931 млн. грн. на ряду із загрозою банкрутства, економічно необґрунтованими тарифами, існуванням тривалої заборони на нарахування санкцій та припинення послуг з теплопостачання за наявність боргу, існуванням законодавчих обмежень щодо користування своїми коштами на банківських рахунках на фоні першочергово нерівного матеріального становища сторін є прямим свідченням порушення балансу їх інтересів і необхідності їх врегулювання.

Апелянт наголошує, що спожитий природний газ в даному випадку використовувався не для власних потреб Підприємства, а для забезпечення жителів м. Дніпро та селища Слобожанське послугою з теплопостачання. Натомість, оплата за природний газ не повинна ставати непосильним тягарем для стратегічно важливих, збиткових, суб`єктів господарювання, які надають послуги незахищеним категоріям суспільства.

За таких обставин, на думку відповідача, відстрочення виконання рішення строком на 12 місяців жодним чином не призведе до порушення балансу інтересів сторін та не вплине на матеріальне становище Позивача.

Крім того, скаржник зазначає, що наразі, в умовах воєнного стану основним завданням КП «Теплоенерго» є виробництво теплової енергії, зокрема для потреб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, підприємств, установ та організацій, а також населення. Разом з тим, КП «Теплоенерго» є підприємством, яке має статус природньої монополії, адже постачає теплову енергію у всі райони міста Дніпро та селище Слобожанське споживачам всіх категорій, в тому числі круглорічно для деяких з них. Це підтверджується відомостями, які містяться у зведеному переліку природних монополій 2024, розміщеному на офіційному сайті Антимонопольного комітету України за посиланням: https://amcu.gov.ua/napryami/konkurenciya/arhiv-zvedenogo-pereliku-prirodnih- monopolij/zvedenyi-perelik-pryrodnykh-monopolii-2024.

Також відповідач звертає увагу, що відповідно до розпорядження начальника обласної військової адміністрації Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 14.06.2024 № 349/0/527-24, КП «Теплоенерго» визнано критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Апелянт вказує, що в той час, коли після винесення оскаржуваного Рішення, 18.12.2024 розпорядженням начальника обласної військової адміністрації Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 1030/0/527-24 було підтверджено статус КП «Теплоенерго» як критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період підприємства. У зв`язку з тим, що даний документ було створено після винесення оскаржуваного Рішення, просимо його взяти до уваги при розгляді справи та долучити до матеріалів, оскільки в даному випадку причини його неподання на стадії розгляду справи судом першої інстанції є дійсно об`єктивними та поважними.

Скаржник наголошує, що таким чином, КП «Теплоенерго» є соціально-важливим, монопольним суб`єктом господарювання, створеним для задоволення потреб споживачів м. Дніпра у сфері постачання теплової енергії. А необхідність забезпечення роботи теплогенергуючого підприємства, основними споживачами якого є населення м. Дніпро, в умовах воєнного стану є очевидною.

Відповідач зауважує, що будь яке збільшення фінансового тиску на й без того збиткове підприємство може спричинити зрив належного проходження поточного опалювального сезону та підготовки до наступного, яка розпочинається одразу та є довготривалим. Чотирьох місяців відстрочки Рішення, які було надано судом першої інстанції є об`єктивно замало для акумулювання за такий короткий проміжок часу 931 млн. грн. Такий строк відстрочення рішення спричинить його примусове виконання замість врегулювання в законному порядку на підставі Закону № 1730. А негайна оплата наперед непосильної суми для й без того збиткового Підприємства спричинить неможливість КП «Теплоенерго» здійснювати належним чином свою діяльність.

Також апелянт наголошує, що зазначені обставини спричинять високу ймовірність виникнення ряду летальних наслідків не лише для Підприємства, але й для соціально-економічної картини в цілому, що обумовлюється наступними факторами, які матимуть місце в такому випадку: реальною можливістю доведення Підприємства до банкрутства, оскільки останнє, на сьогоднішній день, перебуває на грані його виникнення, що чітко вбачається із відповідного поточного фінансового звіту та долученої актуальної довідки щодо стан дебіторської заборгованості; спричиненням виключення КП «Теплоенерго» з Реєстру теплопостачальних підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, у зв`язку із неможливістю належного виконання відповідних договорів реструктуризації заборгованості за природний газ, що тягне за собою збільшення кредиторської заборгованості шляхом донарахування штрафних та фінансових санкцій на підставі ст. 3 Закону № 1730; спричиненням непоправних соціальних наслідків, що полягають в ймовірності виникнення неможливості забезпечити надання послуг централізованого опалення, які є основними статутними завданнями Підприємства. У зв`язку з чим, робота КП «Теплоенерго» може бути поставлена в катастрофічне фінансове та соціальне становище, що, в свою чергу, тягне за собою, неможливість господарської діяльності підприємства, а отже і подачу місту Дніпро тепла в опалювальний період; спричиненням накопичення у Підприємства заборгованості зі сплати податків, зборів, інших платежів до бюджету, заробітної плати тощо. Заборгованість по заробітній платі та податках уже наявна і станом на момент винесення оскаржуваного Рішення складала 11 874 267,01 грн. та 6 739 482, 44 грн. фактом спричинення значних економічних збитків місцевому бюджету, з якого органи місцевого самоврядування будуть змушені виділяти кошти на відновлення платоспроможності КП «Теплоенерго», або ж у разі його оголошення банкрутом - на створення нового, аналогічного підприємства, яке б задовольняло потреби споживачів у теплопостачанні.

Скаржник зазначає, що у разі незадоволення вимог даної апеляційної скарги, відбудеться одномоментне примусове стягнення боргу за рішенням у даній справі. Адже 4 місяців відстрочки Рішення, які було надано судом першої інстанції є об`єктивно замало для акумулювання за такий короткий проміжок часу 931 млн. грн. на ряду з усіма складнощами, які існують. Це, в свою чергу, не призведе до очікуваного результату, може вплинути на енергетичну стабільність та надійність енергосистеми в цілому і послужить причиною виникнення відповідної соціальної напруженості серед споживачів Підприємства через зниження їх рівня довіри до органів місцевого самоврядування.

Відповідач вважає, що таким чином, відстрочивши виконання судового рішення на 12 місяці, судом у повній мірі буде враховано розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою при дотриманні «балансу інтересів» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав суб`єкта господарювання.

Апелянт вказує, що це підтверджує лист № 38 від 29 червня 2023 року Міжгалузевої асоціації з розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго», відповідно до якого ТО В ГК «Нафтогаз Трейдинг» веде жорстку та безпрецедентну політику ігноруючи імперативно закріплені заходи із забезпечення реалізації державних гарантій та додатково закріплені в Меморандумах домовленості публічного характеру, провадить діяльність із примусового (судового) стягнення з теплопостачальних організацій грошових коштів, забезпечених державними гарантіями.

Додатково в апеляційній скарзі скаржник посилається на Законопроект № 11273 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання кредиторської заборгованості підприємств тепло-, водопостачання та водовідведення» (далі - Законопроект № 11273), який Постановою Верховної Ради України № 3939-IX від 03.09.2024 «Про порядок денний дванадцятої сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання», було включено до порядку денного дванадцятої сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання, та вказує, що у пояснювальній записці до Законопроекту № 11273 зазначено, що його метою є врегулювання проблемних питань діяльності підприємств теплопостачання, що призвели до виникнення значних обсягів кредиторської заборгованості за спожитий природний газ та інші енергоносії,що обумовлена такими обставинами: відсутністю фінансових ресурсів у підприємств теплопостачання для погашення цієї заборгованості в сьогоднішніх умовах, що, відповідно, матиме негативні наслідки для їх діяльності (стягнення заборгованості відбуватиметься у судовому порядку, арештовуватимуться рахунки підприємств тощо); відсутністю фінансових ресурсів у підприємств теплопостачання виникло через запровадження на законодавчому рівні мораторію на підвищення тарифів у сфері теплопостачання, а також невідшкодування у 2022 та 2023 роках підприємствам теплопостачання обсягів заборгованості з різниці в тарифах враховуючи той факт, що їх діяльність є згідно із законодавством є регульованою.

Відповідач наголошує, що разом з тим, прийняття Законопроекту № 11273 є принципово важливим, адже він передбачає внесення змін до Закону № 1730. В той час, коли матеріалами справи підтверджено і Позивачем не заперечується, що предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до норм спеціального Закону № 1730.

Так, період виникнення заборгованості за спожитий природний газ в даній справі складає часовий проміжок грудня 2022 року по серпень 2023 року. Таким чином, ця заборгованість є такою, що виникла станом на 01 жовтня 2023 року. В свою чергу, відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Законопроекту № 11273 заборгованість за природний газ теплопостачальних організацій, що утворилася станом на 1 жовтня 2023 р., підлягає реструктуризації відповідно до Закону № 1730 в частині обсягу боргу, що перевищує суму узгодженої відповідно до законодавства та невідшкодованої станом на 1 жовтня 2023 р. заборгованості з різниці в тарифах. А обсяг заборгованості за природний газ, утворений станом на 1 жовтня 2023 р., що еквівалентний сумі заборгованості з різниці в тарифах, узгодженої відповідно до законодавства та невідшкодованої станом на 1 жовтня 2023 р., не підлягає стягненню ТОВ "Тазопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

В даному контексті апелянт відмічає, що матеріалами справи підтверджено, що станом на 01.10.2023 обсяг заборгованості КП «Теплоенерго» з різниці в тарифах, узгодженої та невідшкодованої з державного бюджету склав 159 734 720,43 грн. Отже після прийняття Верховною Радою України Законопроекту № 11273 ця частина заборгованості не підлягатиме стягненню, а інша частина заборгованості в сумі 771 449 183,62 грн. підлягатиме реструктуризації відповідно до положень ст. 5 Закону № 1730 (з урахуванням змін). За таких обставин, після прийняття Законопроекту № 11273, пред`явлена в даному випадку заборгованість в повній мірі врегульовуватиметься нормами Закону № 1730 шляхом взаєморозрахунків та реструктуризації.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України» чергові сесії Верховної Ради, крім першої сесії (частина перша статті 15 цього Регламенту), починаються першого вівторка лютого і першого вівторка вересня кожного року, а завершуються відповідно не пізніш як за 45 та 10 днів до початку наступної сесії. Верховна Рада може прийняти постанову про зміну строків завершення сесії. З урахуванням наведеної норми, поточна дванадцята сесія Верховної Ради України дев`ятого скликання повинна завершитись до 24.01.2025. Однак, порядком денним пленарних засідань Верховної Ради України, що міститься за посиланням з її офіційного сайту https://www.rada.gov.ua/meeting/awt не передбачено включення до розгляду Законопроекту № 11273. Відповідно до ч. 2. ст. 21 ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України» питання затвердженого порядку денного сесії Верховної Ради України, які залишилися нерозглянутими на черговій сесії Верховної Ради, включаються до проекту порядку денного наступної чергової сесії Верховної Ради того самого скликання, який затверджується в установленому цим Регламентом порядку.

З наведених обставин, скаржник приходить до висновків, що на поточній сесії Верховної Ради України не буде вирішено питання прийняття Законопроекту № 11273, це питання буде перенесено до порядку денного наступної чергової сесії, яка буде проведена після закінчення строку відстрочення, що встановлений судом першої інстанції. При цьому, після прийняття та оприлюднення даного Законопроекту, фактичне внесення змін у відповідний Закон № 1730 та подальша реалізація його положень потребуватиме відповідного часового проміжку, який уже перебуватиме за межами відстроченого терміну. За таких обставин, відстрочення виконання Рішення строком на 4 місяці є об`єктивно замало як для прийняття Законопроекту № 11273 з дотриманням встановленої чинним законодавством процедури та строків, так і для подальшого внесення змін у Закон № 1730 та реалізації його положень Сторонами з урахуванням внесених змін.

Крім цього апелянт вказує, що законодавчо встановлене обмеження претензійно-позовної роботи Підприємства, яке діяло починаючи з 05.03.2022 і послужило однією з підстав порушення КП «Теплоенерго» своїх зобов`язань, станом на сьогоднішній день уже знято. В свою чергу, зазначена обставина є прямим свідченням можливості подальшого гарантування виконання Підприємством відстрочуваного рішення, оскільки тепер КП «Теплоенерго» має змогу застосовувати в повній мірі заходи відповідальності за неоплату спожитих послуг. Як наслідок: такі зміни послужать додатковим стимулом для дотримання боржниками платіжної дисципліни і подальшого покращення показників дебіторської заборгованості споживачів Підприємства, що стане причиною поступового залучення відповідних коштів на рахунки КП «Теплоенерго» та, за можливості, їх акумулювання для погашення відстрочуваного рішення. Чотирьох місяців, які були надані судом першої інстанції в якості відстрочки виконання Рішення практично на майже 1 млрд. буде об`єктивно замало для акумулювання коштів шляхом проведення претензійно-позовної роботи з дотриманням встановлених нормами чинного законодавства процесуальних та процедурних строків.

Також відповідач наголошує на тому, що відповідно до останнього, розміщеного на офіційному сайті Національного банку України інфляційного звіту за жовтень 2023 рік вбачається, що важливим чинником стримування інфляції залишався мораторій на підвищення тарифів на окремі послуги ЖКГ, зокрема газ, гарячу воду та опалення, який згідно з припущеннями цього прогнозу буде скасовано лише у 2025 році. Отже, наразі КП «Теплоенерго» не може підвищити тарифи до економічно обґрунтованого рівня для сплати заборгованості перед Позивачем, оскільки це суперечитиме мораторію. В той же час, на думку скаржника, очевидно, що мораторій на підвищення тарифів не буде знято до кінця поточного опалювального періоду, до закінчення якого надана судом першої інстанції відстрочка. Таким чином, оскільки прогнозовані Національним Банком України строки зняття мораторію настануть у 2025 році, КП «Теплоенерго» обґрунтовано просить відстрочення саме на 12 місяців, адже зі зняттям мораторію на підвищення тарифу на теплову енергію, він набуде ознак відповідності фактичним витратам, які КП «Теплоенерго» несе на забезпечення свого основного виду статутної діяльності.

На переконання скаржника, усі наведені вище обставини є гарантуванням того, що після відстрочення виконання Рішення, воно буде виконано і для їх настання потрібен час, який в даному випадку зможе забезпечити відстрочення строком на 12 місяців.

Крім того, апелянт зазначає, що відстрочення виконання Рішення строком на 12 місяців, не можна розцінювати та відносити до поняття «невиправдана затримка», оскільки відстрочення не впливає на саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тимбільше, строк відстрочення на 12 місяців є таким, що встановлений на законодавчому рівні нормами, зокрема ч. 5 ст. 331 ГПК України. Дана позиція додатково підтверджується: ухвалою ЄСПЛ від 07.10.2003 у справі «Корнілов та інші проти України», в якій здійснено висновок про те, що «короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції», рішенням ЄСПЛ від 17.09.2002 у справі «Крапивницький та інші проти України»; рішенням ЄСПЛ від 22.11.2005 р. у справі «Кожанова проти України» якій здійснено висновок, в яких здійснено висновок про те, що «І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції». Скаржник вказує, що таким чином, тривалість відстрочення виконання рішення судового органу строком на 12 місяців не є надмірним та таким, що може призвести до невиправданих затримок. Відстрочення рішення суду на 12 місяців кореспондує загальному, імперативно-визначеному строку можливого відстрочення, тому останній не може зумовлювати будь-які порушення такого основоположного принципу національного законодавства в сфері судочинства як, розумність строків розгляду справи судом.

Також відповідач посилається на рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-пр./2013, відповідно до якого відстрочення виконання того чи іншого рішення не змінює та не впливає на остаточність чи обов`язковість останнього, а стосується лише його порядку і строку виконання. А згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 позиції: «відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення».

Скаржник вважає, що відстрочуючи виконання рішення суд забезпечує ефективне та повне його виконання, що є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

На переконання апелянта, в даному випадку такі перешкоди мають місце і детально наведені в цій апеляційній скарзі та підтверджені матеріалами справи. Як і мають місце гарантії, які свідчать та гарантують, що після відстрочення виконання рішення наявні на сьогоднішній день обставини будуть усунуті. Таким чином, право на відстрочення виконання Рішення строком на 12 місяців є обґрунтованим, адже в протилежному випадку одномоментне стягнення з КП «Теплоенерго» завідомо непосильної суми заборгованості не дасть очікуваного результату та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

Ухвалою суду від 17.01.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/4151/24. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 904/4151/24.

22.01.2025 матеріали даної справи надійшли до ЦАГС.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 18.06.2025 о 10 год. 40 хв.

26.05.2025 Комунальним підприємством "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради було подано до Центрального апеляційного господарського суду клопотання про долучення доказів, в якому зазначає, що оскільки: - лист Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 21 від 05.05.2025 та був отриманий Підприємством лише 07.05.2025, - лист Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 12035/8/10-25 від 22.05.2025, адресований Міністерству розвитку громад та територій України., який надійшов на адресу КП «Теплоенерго» 26.05.2025; - довідка № 1337 датована 26.05.2025 і її зміст стосується подання річної фінансової звітності КП «Теплоенерго» за 2024 рік у 2025 році, то дані документи з`явились у віданні КП «Теплоенерго» після відкриття апеляційного провадження у справі № 904/4151/24. Отже, КП «Теплоенерго» не мало об`єктивної можливості знати про них ні на момент розгляду справи судом першої інстанції, ні станом на дату подання апеляційної скарги. Таким чином, долучення до апеляційної скарги чи до поданих на етапі розгляду судом першої інстанції заяв по суті вказаних документів було неможливим з причин, що не залежали від волі Підприємства.

У клопотанні відповідач просить: визнати поважними причини неподання КП «Теплоенерго» на етапі розгляду Господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/4151/24 та на етапі подання апеляційної скарги у даній справі: - листа Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 21 від 05.05.2025; - листа Міжгалузевої асоціації розвитку системтеплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 12035/8/10-25 від 22.05.2025, адресованого Міністерству розвитку громад та територій України; - довідки № 1337 від 26.05.2025. Приєднати до матеріалів справи № 904/4151/24: - лист Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 21 від 05.05.2025; - лист Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 12035/8/10-25 від 22.05.2025, адресованого Міністерству розвитку громад та територій України; - довідку № 1337 від 26.05.2025.

Відзиву на апеляційну скаргу Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" не надано. Згідно частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні 18.06.2025 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.

Як встановлено матеріалами справи, 19.10.2022 року між Позивачем (Постачальником) та Відповідачем (Споживачем) укладено Договір постачання природного газу № 8093-ПСО(ТКЕ)-4 (далі Договір).

Згідно п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні пп.1) пункту 4 Положення, природній газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах нього Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем для власних потреб або в якості сировини і не може бути використаний для перепродажу.

За цим Договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України (п. 1.3. Договору).

Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що Постачальник передає Споживачу на умовах цього Договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з вересня 2022 року по березень 2023 року (включно), в кількості 222 409,367 тис.куб.метрів.

Відповідно до п. 5.1. Договору Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому Споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

В процесі виконання Договору, сторонами укладено ряд Додаткових угод (№ 1 від 24.10.2022 року, № 2/1 від 24.03.2023 року, №3 від 19.04.2023 року № 4 від 15.05.2023 року) якими, в тому числі змінено строк дії договору, реквізити сторін, а також внесені зміни до розділів 2, 3 Договору, щодо обсягів та періодів поставки природного газу.

На виконання умов зазначеного Договору, в період з жовтеня 2022 року по серпень 2023 року, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 1 486 796 704,31 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами без зауважень (а.с. 21-34).

Відповідач за отриманий природний газ розрахувався частково, сплативши суму 555 612 800,26 грн., що підтверджується інформацією про надходження коштів на рахунок Позивача (а.с. 36-56).

Внаслідок часткової оплати поставленого природного газу, у Відповідача виникла заборгованість в розмірі 931 183 904,05 грн., що підтверджується розрахунком (а.с. 6, 7).

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Перш за все, судова колегія зазначає, що рішення суду першої інстанції від 12.12.2024 у справі №904/4151/24 оскаржується лише в частині визначеного судом першої інстанції строку відстрочення виконання рішення, а відтак, у відповідності до положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна колегія переглядає оскаржуване рішення лише у даній частині.

Статтею 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.

Так, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Положеннями частини 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частини 4, 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України).

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому положення чинного господарського процесуального законодавства України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Окрім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення неможна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").

До того ж, необхідність відстрочення рішення суду повинна обґрунтовуватись належними та допустимими доказами, що подаються заявником.

Скаржником не обґрунтовано підстав та обставин, які зміняться чи настануть через 1 рік та які відповідно дадуть можливість виконати рішення суду.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що складна фінансова ситуація на підприємстві відповідача не є підставою для надання відстрочення виконання судового рішення, оскільки наявна заборгованість впливає на фінансовий стан обох сторін.

Відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Водночас, з урахуванням правових позицій Європейського суду з прав людини та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відстрочення виконання судового рішення строком на чотири місяці (до закінчення опалювального сезону 2024-2025), сприятиме фактичному його виконанню, адже відстрочка на відповідний строк надасть Відповідачу можливість закумулювати надходження платежів, які спрямовуються на погашення заборгованості перед Позивачем, а також, забезпечить можливість здійснення безперебійного теплопостання для потреб міста Дніпра протягом поточного опалювального сезону.

Посилання скаржника на неможливість самостійного розпорядження своїми коштами, в силу положень постанови КМУ № 812 від 19.07.2022 та постанови КМУ № 896 від 31.08.2023 визнані колегією суддів необґрунтованими тому, що приписи цих постанов не позбавляють підприємство можливості впливати на своєчасність виплати позивачу заборгованості за відповідну поставку природного газу.

Стосовно доводів скаржника про те, що інфляційні процеси в економіці держави повинні братись до уваги при розгляді заяви про відстрочення виконання рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Інфляційні процеси є загальноекономічним явищем, що впливають на всіх учасників господарського обороту, включаючи як боржника, так і стягувача. Тобто, вони не є унікальною чи винятковою обставиною, яка б ставила боржника у явно несприятливе становище. Узагальнене посилання на інфляцію без фінансових розрахунків і конкретики не може бути підставою для задоволення заяви про відстрочку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при наданні відстрочення виконання рішення строком на 12 місяців, стягувач (в даному випадку Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг") не матиме можливості користуватися своїми грошовими коштами без отримання будь-якої компенсації, оскільки невиконання грошового зобов`язання за наявності судового рішення про задоволення вимог позивача з відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за період такого розстрочення та останній понесе збитки від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в економіці країни.

Таким чином, посилання апелянта на інфляцію як підставу для відстрочки виконання судового рішення є необґрунтованим.

Доводи скаржника про те, що одномоментне примусове стягнення з нього 931 млн. грн. може призвести підприємство до стану банкрутства та припинення послуг з теплопостачання не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки такі доводи мають характер припущень та не підтверджені належними доказами.

Твердження апелянта про те, що «…будь яке збільшення фінансового тиску на й без того збиткове підприємство може спричинити зрив належного проходження поточного опалювального сезону та підготовки до наступного, яка розпочинається одразу та є довготривалим. Чотирьох місяців відстрочки Рішення, які було надано судом першої інстанції є об`єктивно замало для акумулювання за такий короткий проміжок часу 931 млн. грн. Такий строк відстрочення рішення спричинить його примусове виконання замість врегулювання в законному порядку на підставі Закону № 1730. А негайна оплата наперед непосильної суми для й без того збиткового Підприємства спричинить неможливість КП «Теплоенерго» здійснювати належним чином свою діяльність…» відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Судом першої інстанції враховано доводи відповідача щодо його складної фінансової ситуації та суспільної значущості функцій підприємства, і, з огляду на принцип балансу інтересів сторін, надано відстрочку на 4 місяці, що є винятковим заходом.

Доводи про те, що чотирьох місяців відстрочки Рішення, які було надано судом першої інстанції є об`єктивно замало для акумулювання за такий короткий проміжок часу 931 млн. грн. залишаються без належного доказового підтвердження, скаржником не надано фінансових розрахунків, відсутні пропозиції про конкретний графік розстрочення.

Мета Закону №?1730-VIII, на який посилається апелянт - сприяння стабілізації функціонування підприємств теплопостачання, але він не скасовує обов`язок таких підприємств виконувати свої зобов`язання перед постачальниками, контрагентами чи іншими сторонами. Застосування цього Закону не є автоматичною підставою для надання додаткової відстрочки.

Доводи скаржника про те, що відстрочення виконання Рішення строком на 4 місяці є об`єктивно замало як для прийняття Законопроекту № 11273 з дотриманням встановленої чинним законодавством процедури та строків, так і для подальшого внесення змін у Закон № 1730 та реалізації його положень Сторонами з урахуванням внесених змін, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки апеляційна скарга повинна ґрунтуватися на фактичних та юридично значущих обставинах, які вже настали, а не на припущеннях щодо можливого прийняття чи зміни законодавства у майбутньому. Законопроєкт №?11273 наразі (на момент подання скарги) не має статусу чинного нормативно-правового акту, отже: посилання на нього є передчасним, та не має правових наслідків у межах цієї справи.

Крім того, потенційне внесення змін до Закону №?1730 не скасовує чинного обов`язку відповідача виконувати судове рішення. Діючі зобов`язання підлягають виконанню відповідно до чинного законодавства на момент винесення та виконання рішення, а не умовно очікуваних нормативних змін.

Посилання позивача на те, що чотирьох місяців, які були надані судом першої інстанції в якості відстрочки виконання Рішення практично на майже 1 млрд. буде об`єктивно замало для акумулювання коштів шляхом проведення претензійно-позовної роботи з дотриманням встановлених нормами чинного законодавства процесуальних та процедурних строків є оціночним і не підтвердженим належними доказами.

Крім того, посилання на проведення претензійно-позовної роботи як джерело акумулювання коштів є спірним, оскільки така робота не гарантує своєчасного надходження коштів. Наявність майбутніх позовів чи очікуваних надходжень від третіх осіб не є підставою для продовження або збільшення строку відстрочки виконання рішення.

Доводи апелянта щодо того, що «… Відстрочення виконання Рішення строком на 12 місяців, не можна розцінювати та відносити до поняття «невиправдана затримка», оскільки відстрочення не впливає на саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тимбільше, строк відстрочення на 12 місяців є таким, що встановлений на законодавчому рівні нормами, зокрема ч. 5 ст. 331 ГПК України…» є помилковими.

Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантують кожному право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку, а також ефективне виконання судового рішення, що є невід`ємною частиною права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що "право на суд" було б ілюзорним, якщо національна правова система дозволяє судове рішення залишити невиконаним або невиправдано затримує його виконання (справа "Горнсбі проти Греції", 1997 р.).

Посилання скаржника на ч. 5 ст. 331 ГПК України є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права. Зазначена норма не встановлює на законодавчому рівні стандарт у 12 місяців, а лише визначає максимально допустимий строк розстрочення або відстрочення виконання рішення суду, це не є обов`язковим строком, і його застосування можливе лише за наявності належно доведених обставин.

З урахуванням вищенаведеного, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції надав відповідачу розумний строк відстрочення, враховуючи наявні обставини, і доводи апелянта не містять нових обставин, які б давали підстави для перегляду цього строку чи його продовження. Відповідно, рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною.

Інші доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також судом звертається увага на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Щодо клопотання відповідача про долучення доказів.

У клопотанні про долучення доказів відповідач просить визнати поважними причини неподання КП «Теплоенерго» на етапі розгляду Господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/4151/24 та на етапі подання апеляційної скарги у даній справі: - листа Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 21 від 05.05.2025; - листа Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 12035/8/10-25 від 22.05.2025, адресованого Міністерству розвитку громад та територій України; - довідки № 1337 від 26.05.2025 та приєднати їх до матеріалів справи № 904/4151/24.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин 1, 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У розумінні положень вказаної статті апеляційний суд не наділений правом надавати оцінку доказам, які не подавалися до суду першої інстанції і не були предметом розгляду місцевим господарським судом.

Крім того, щодо поданих відповідачем нових доказів, а саме, листа Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 21 від 05.05.2025; листа Міжгалузевої асоціації розвитку систем теплопостачання «Укртеплокомуненерго» № 12035/8/10-25 від 22.05.2025, адресованого Міністерству розвитку громад та територій України; довідки № 1337 від 26.05.2025, слід зазначити наступне.

Так, за приписами частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли заявник скарги просить долучити доказ, який з`явився після вирішення справи судом першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у тій справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.

Враховуючи те, що станом на дату прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного наразі рішення (12.12.2024), наданих відповідачем доказів не існувало, вони не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Таким чином, докази, наведені відповідачем у клопотанні про долучення доказів не можуть бути враховані під час апеляційного перегляду справи.

Враховуючи вищенаведене, доводи скаржника про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відстрочення його виконання суд першої інстанції не в повній мірі встановив, дослідив та оцінив обставини, які мають значення для справи та свідчать про наявність підстав для повного задоволення заявленого клопотання про відстрочення виконання рішення строком на 12 місяців не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 справі № 904/4151/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради - без задоволення.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГО" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 справі № 904/4151/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 справі № 904/4151/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.07.2025.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін