ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2025 Справа № 917/819/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засідання Сьомкіна А. В., розглянувши справу № 917/819/25

за позовною заявою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, вул. Польська, 2 а, м. Полтава, 36008,

до відповідача фізичної особи - підприємця Корень Оксани Олександрівни, АДРЕСА_1

про стягнення 76 380,94 грн заборгованості -

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

18.04.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до відповідача фізичної особи - підприємця фізичної особи - підприємця Корень Оксани Олександрівни про стягнення заборгованості за індивідуальним договором №5265 від 01.11.2022 року про надання послуг з постачання теплової енергії у розмірі 76 380,94 грн, з яких: 65 643,91 грн - основна заборгованість, 171,71 грн - пеня, 2 349,78 грн - 3% річних, 8 215,54 грн - інфляційні втрати (вх. №848/25).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2025 року справу № 917/819/25 розподілено судді Тимощенко О. М.

Суд ухвалою від 22.04.2025 року відкрив провадження у справі № 917/819/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). У даній ухвалі встановлено відповідачу строк для подання суду відзиву на позов - 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Копія ухвали від 22.04.2025 року, яка направлялася на адресу місцезнаходження відповідача ( АДРЕСА_1 ) повернулася до суду без вручення з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою" (дата відмітки АТ "Укрпошта" - 01.05.2025 року, а. с. 208-211).

28.04.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача - адвоката Браташа Ю. П. надійшла заява про вступ у справу як представника (вх. № 5533, а. с. 205), в якій просив надати доступ до електронної справи №917/819/25 в підсистемі "Електронний суд".

Відповідно до довідки про доставку електронного листа представник відповідача - адвокат Браташ Ю. П. 28.04.2025 року отримав в електронному кабінеті копію ухвали від 22.04.2025 року (а. с. 204).

Отже, суд належним чином повідомляв відповідача про розгляд справи.

Відповідач у відзиві на позов (вх. №6396 від 13.05.2025 року, а. с. 212 - 218) заперечує проти позовних вимог, зокрема, з огляду на наступне:

- твердження позивача про те, що спірне приміщення відповідача має підключення від внутрішньобудинкової системи опалення житлового будинку № 6/24 по вул. Лейтенанта Покладова не відповідає дійсності;

- після опломбування 11.09.2017 року запірної арматури постачання теплової енергії за адресою вул. Лейтенанта Покладова, 6/24, м. Кременчук, Полтавська обл. було припинено, при цьому у відповідному приміщенні було обладнано індивідуальним розподільним приладом обліку теплової енергії, за показниками якого має сплачуватись оплата за користування тепловою енергією, однак відповідно до розрахунків позивача відповідна заборгованість була розрахована виходячи з середніх показників.

Зміна законодавцем технічних вимог щодо порядку встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії (квартирних лічильників) не є підставою для встановлення споживачем нового обладнання для обліку тепла, за умови, що таким споживачем до прийняття нового Порядку № 829 вже встановлено індивідуальний вузол розподільного обліку теплової енергії (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 756/2361/20-ц);

- нарахований позивачем розмір заборгованості ФО-П Корень О.О. у розмірі 65 643,91 грн за період з 01.11.2022 р. по 31.01.2025 р., є необґрунтованим, здійсненим всупереч нормам Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", а також Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 21.10.2011 р. № 244;

- в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належним чином повідомляв відповідача про необхідність проведення періодичної повірки лічильника. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" періодична повірка засобів вимірювальної техніки вузлів розподільного обліку здійснюється згідно з міжповірочним інтервалом, зазначеним у технічному паспорті на цей засіб, але не менш як один раз на шість років для засобів механічного типу та не менш як один раз на дев`ять років для засобів інших типів. Згідно акту прийняття комерційного вузла обліку теплової енергії від 12.09.2017 р. відповідна повірка лічильника була здійснена 17.06.2017 р., тому станом на 01.01.2023 р. відповідний термін здійснення повірки не закінчився.

- відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки;

- спірне приміщення належить відповідачу саме як фізичній особі, доказів здійснення господарської діяльності за вказаною адресою матеріали справи не містять;

- надані відповідачем скріншоти з веб-сторінки не є належним доказом того, що відповідач здійснює господарську діяльність як фізична особа-підприємець за адресою: вул. Лейтенанта Покладова, буд. № 6/24, м. Кременчук, Полтавська область (постанови Верховного Суду від 20.10.2019 у справі № 711/9146/16-ц, від 07.07.2021 у справі №587/2051/18, від 11.02.2025 р. у справі № 280/5073/24 );

- до 30.12.2023 р. діяла загальна заборона нарахувань та стягнень пені з населення. Також стягнення з позивача 3 % річних та інфляційних нарахувань за період з листопада 2022 р. по грудень 2024 р., є взагалі безпідставним, та таким, що суперечить прикінцевим положенням Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року, а також Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану". Відповідач вказує, що Корень О.О. є фізичною особою, якій належить відповідне приміщення на праві власності, а отже вона відноситься до категорії населення, на яку поширюється дія Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206. Винятки з дії цієї постанови, передбачені пунктом 1-1 та змінами від 30.12.2023 р., стосуються виключно юридичних осіб, за певних умов. Таким чином, вимоги про стягнення з Корень О. О. 3% річних, інфляційних втрат та пені є неправомірними та суперечать законодавству, яке діяло у відповідний період.

Також відповідач повідомив, що докази на підтвердження витрат на правову допомогу будуть надані до суду відповідно до вимог приписів ч. 8 ст. 129 ГПК України, тобто, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Підтримуючи свої позовні вимоги, позивач у відповіді на відзив (вх. № 6532 від 16.05.2025 року, а. с. 235 - 240) зазначав, що:

- починаючи з листопада 2022 року ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" надає послуги з постачання теплової енергії на лівобережній частині м. Кременчука від джерела Кременчуцької ТЕЦ.

- взаємовідносини між ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" та відповідачем ФО-П Корень О.О., як власником нежитлового приміщення за адресою: м. Кременчук, вул. Лейтенанта Покладова, буд. 6/24, з 01.11.2022 року врегульовано Індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання і опублікований на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/.

- на підтвердження споживання відповідачем теплової енергії на потреби опалення приміщення до матеріалів справи позивачем було надано акти перевірки системи теплопостачання про початок та закінчення опалювальних періодів, якими зафіксовано факт подачі та припинення подачі теплоносія позивачем до житлового будинку по вул. Лейтенанта Покладова, 6/24, в якому знаходиться нежитлове приміщення ФОП Корень О.О. Відповідач є таким, що приєднався до умов індивідуального договору, згідно з яким споживав теплову енергію, однак не виконував обов`язку щодо оплати за надані послуги;

- відповідно до ч. 4 ст. 17 ЗУ "Про метрологію та метрологічну діяльність" періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором. Наказом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13.10.2016 № 1747, зареєстрованим у Мінюсті 01.11.2016 за № 1417/29547, для лічильників води та тепло лічильників установлено міжповірочний інтервал - 4 роки;

- нарахування плати за спожиту послугу за показниками індивідуального засобу обліку теплової енергії, який не прийнятий на абонентський облік та/або неповіреннй, не передбачено діючим законодавством;

- твердження відповідача, що термін повірки лічильника складає 6 років, спростовуються Наказом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13.10.2016 № 1747, яким для тепло лічильників установлено міжповірочний інтервал у 4 роки;

- наданий відповідачем Акт про опломбування ПАТ "Полтаваобленерго" від 11.09.2017 року, не є належним доказом на підтвердження факту відключення від теплової системи, яке фіксується виключно актом суб`єкта господарювання, що надає послуги. З часу визначення ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука щодо опломбування приладів обліку теплової енергії за вказаною адресою відповідач не звертався;

- відповідач відноситься до категорії "інші споживачі", а не категорії споживачів "населення", як посилається представник відповідача. Тому тариф для категорії "інші споживачі" щодо теплопостачання застосовується для розрахунків між виробниками теплової енергії та іншими юридичними особами, фізичними особами суб`єктами підприємницької діяльності, а також поширюється на розрахунки з фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, за нежитлові приміщення. Такі приміщення не є житловим, а вказані послуги підлягають оплаті за категорією "інші споживачі" (крім населення), тобто за тарифом як для нежитлового приміщення.

21.05.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 6727, а. с. 244 - 246), в яких зазначено наступне:

- на момент пломбування приладу обліку теплової енергії надавачем комунальних послуг з постачання теплової енергії за адресою вул. Лейтенанта Покладова, 6/24, м. Кременчук була Кременчуцька філія ПАТ "Полтаваобленерго", тому відповідний акт про пломбування від 11.09.2017 р. було складено суб`єктом господарювання, що надавав послуги на момент пломбування лічильника. Порядок прийняття приладу обліку на абонентський облік, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України № 270 від 12.10.2018 року, набув чинності - 14.12.2018 р., тобто, вже після встановлення відповідачу відповідного лічильника теплової енергії та прийняття його на облік - 12.09.2017 р. Кременчуцькою філією ПАТ "Полтаваобленерго" у відповідності до чинного законодавства.

- факт встановлення та прийняття комерційного вузла обліку теплової енергії Відповідача, за адресою: вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 в м. Кременчуці, його відповідності технічним вимогам, наявності необхідності технічної документації, а також дозвіл експлуатації з боку Кременчуцька філія ПАТ "Полтаваобленерго", відсутність у надавача послуг зауважень щодо цього підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 02.11.2021 по справі № 756/2361/20-ц;

- в даному випадку споживання теплової енергії є побутовим, позивачем не було надано до суду доказів зворотного, тому саме на позивача було покладено обов`язок здійснення періодичної повірки засобу вимірювальної техніки, оплата якою мала здійснювати за рахунок відповідача;

- твердження позивача щодо закінчення 01.01.2023 р. терміну повірки лічильника, є суперечливими, адже у відповіді на відзив позивач вказує про те, що міжповірочний інтервал такого лічильника становить - 4 роки.

26.05.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. №6944, а. с. 249 - 252), в яких вказано наступне:

- нарахування за спірний період проводилися позивачем відповідно до положень чинного законодавства, що не спростовується відповідачем та підтверджується розрахунками доданими до позовної заяви, а також поясненнями щодо обсягів теплової енергії на потреби опалення приміщення відповідача на прикладі одного місяця, Інформацією щодо обсягів теплової енергії та Інформацією про розмір опалювальних площ приміщень житлового будинку за адресою: вул. Лейтенанта Покладова, буд.6/24 у м. Кременчуці.

Необхідність пред`явлення контррозрахунку при спростуванні розрахунку заборгованості, підтверджується усталеною судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року по справі № 757/29813/17-ц;

- постанова Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" регламентує заборону нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги саме населенням. В даній справі відповідач у правовідносинах з позивачем виступає як господарюючий суб`єкт (спеціальний суб`єкт) - фізична особа - підприємець, отже пільги, передбачені законодавством для населення на нього не розповсюджуються. Таким чином, дія постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 року не поширюється на правовідносини у даній справі.

19.06.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання (вх. №8237, 256, 257), в якому сторона просила суд звернути увагу на судову практику, у схожій справі, а саме на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області по справі № 688/5818/24 від 06.03.2025 року, залишене в силі постановою Хмельницького апеляційного суду від 28.05.2025 р.

Також до поданого клопотання відповідач долучив копію рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області по справі № 688/5818/24 від 06.03.2025 року та копію постанови Хмельницького апеляційного суду по справі № 688/5818/24 від 28.05.2025 р.

26.06.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на клопотання позивача (вх. № 8558, а. с. 271 - 273), в яких зазначено, що господарське процесуальне законодавство не містить норми щодо застосування судової практики судів інших інстанцій, окрім висновків викладених в постановах Верховного Суду.

Щодо необґрунтованості посилань відповідача на схожість справ, позивач зазначив, що правовідносини у даній справі № 917/819/25 та справі № 688/5818/24 не є подібними. Обставини справи № 688/5818/24, на яку посилається представник відповідача, свідчать про те, що власниці квартири, у встановленому законом порядку, було надано дозвіл на відключення від централізованого опалення та облаштування у помешканні індивідуального опалення за умови виконання виданих їй технічних умов. Поряд з цим, обставини справи № 917/819/25 стосуються нежитлового приміщення відповідача, на яке, дозвіл на відключення від централізованого опалення та облаштування індивідуального опалення не надавався, що підтверджується матеріалами справи.

З приводу зазначених вище доказів, долучених відповідачем до клопотання (вх. № 8237 від 19.06.2025 року), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Зазначена норма кореспондується із п. 1 ч. 6 ст. 165 ГПК України, відповідно до якої до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідно до ч. 8, 9 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позивачем не було обґрунтовано неможливість подання вищезазначених доказів у вказаний строк з причин, що не залежали від нього.

За ч. 1, 2 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, відповідач подав вищезазначені докази з пропуском встановленого законом строку.

Клопотання про поновлення вказаного строку відповідач не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки докази, долучені відповідачем до клопотання (вх. № 8237 від 19.06.2025 року), подані після закінчення встановленого законом строку без клопотання про його поновлення, суд залишає зазначені документи без розгляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Суд звертає увагу, що з 16.06.2025 року по 18.07.2025 року включно суддя Тимощенко О. М. перебувала у відпустці. Тому рішення ухвалене, а текст рішення підготовлено та підписано після виходу судді з відпустки.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Свідоцтвом НВО 380419 (зареєстровано в реєстрі за № 308) та свідоцтвом НВО 380420 (зареєстровано в реєстрі за № 310) від 13.02.2017 року посвідчено, що Корень Оксані Олександрівні (РНОКПП НОМЕР_1 ) належить на праві власності майно - приміщення вбудованого офісу, загальна площа 49,3 кв.м., що знаходиться у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Це також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 22, 23, 29, 30).

Отже, вказане нежитлове приміщення відповідача є невід`ємною частиною житлового багатоквартирного будинку.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру Корень Оксана Олександрівна (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа - підприємець (06.03.2008 року - дата проведення державної реєстрації) (а. с. 31, 24).

Позивач стверджує, що спірне нежитлове приміщення використовується відповідачем для здійснення господарської діяльності - надання послуг перукарнями та салонами краси (а. с. 18, 19) та має підключення до внутрішньобудинкової системи опалення житлового будинку №6/24 по вул. Лейтенанта Покладова, який не оснащено вузлом комерційного обліку теплової енергії (ВКО/ТЕ).

01.03.2017 року між фізичною особою - підприємцем Корень Оксаною Олександрівною (далі - відповідач, споживач) та Кременчуцькою філією ПАТ "Полтаваобленерго" було укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №2410 (з додатками №1, 2, 3, 4, 4-4, 7) (а. с. 219 - 223).

Відповідачем було отримано від Кременчуцької філії ПАТ "Полтаваобленерго" технічні умови на реконструкцію системи опалення (вих. № 13-13-07-1/153 від 30.05.2017 року, а. с. 224) на об`єкт - реконструкція системи опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 (замовник - Корень О. О.).

На виконання отриманих технічних умов було розроблено робочий проект реконструкції системи опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , який був належним чином затверджений (а. с. 226 - 228).

Відповідно до акту допуску тепловикористовувальної установки від 11.09.2017 року (а. с. 230) на об`єкті споживача ФОП Корінь О. О., що знаходиться за адресою - вул. Лейтенанта Покладова, 6/24, м. Кременчук, було здійснено автономне підключення (після електричного вузла ж/будинку), тип лічильника теплової енергії - Multikal 302, лічильник ГВП - відсутній. На підставі результатів технічного огляду та оформленої технічної документації було надано дозвіл на експлуатацію тепловикористовувальної установки з 11.09.2017 року (підписано представником підрядної організації, представником інспекції Кременчуцької філії ВАТ "Полтаваобленерго" та начальником інспекції Кременчуцької філії ВАТ "Полтаваобленерго".

Згідно з актом про пломбування від 11.09.2017 року (а. с. 229) на частинах тепловикористовуючої установки - запірній арматурі опалення та фланцевому з`єднанні (шайба) було встановлено пломби ПАТ "Полтаваобленерно" (відповідно серія №434 (2 шт. та 1 шт.). Також відповідно до вказаного акту покази теплового лічильника Multikal 302 становили 0,00. Вказана інформація позивачем визнається.

Відповідно до акту прийняття комерційного вузла обліку теплової енергії, затвердженого 12.09.2017 року (а. с. 231), представниками енергопогстачальної організації (Кременчуцької філії ВАТ "Полтаваобленерго"), науково - метрологічного центру (начальник сектору ВЕТТВ Кременчуцької філії ДП "Полтавастандартметрологія") у присутності споживача Корень О. О. було прийнято вузол обліку за адресою - вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 в м. Кременчуці (ФОП Корень О. О.). Згідно з вказаного акту було зроблено технічний огляд вузла обліку теплової енергії, у результаті чого встановлено, що прилад обліку споживання теплової енергії встановлено згідно проекту, держповірка від 17.06.2017 року, технічна документація в наявності, зауважень немає. З 11.09.2017 року енергопостачальна організація дозволила експлуатацію приладів обліку теплової енергії. Покази приладу обліку на день приймання - кількість тепла - 0,00 Гдж, Теплолічильник - Multikal 302.

У квітні 2019 року рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області було створено ТОВ "Кременчуцька ТЕЦ", яке розпочало з 25.04.2019 року надавати послуги з постачання теплової енергії мешканцям лівобережжя м. Кременчука.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 1508 від 20.10.2022 року Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (далі - позивач, виконавець) визначено виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука від джерел Кременчуцької ТЕЦ з покладенням відповідальних обов`язків згідно з законодавством.

ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" здійснює ліцензовану господарську діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії та є виконавцем послуги з постачання теплової енергії у м. Кременчуці.

Ліцензії позивача на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, на право провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії переоформлені на безстрокові, згідно з Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 739 від 06.06.2017.

01.10.2021 набрали чинності постанови Кабінету Міністрів України № 1022 та № 1023 від 08.09.2021, якими затверджено типові публічні договори приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії та про надання послуг з постачання гарячої води.

Відповідно до приписів частини 5 статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

На офіційному веб-сайті ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", за посиланням: http://te.pl.ua позивач опублікував Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від01.11.2022 та порядок його укладення.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному вебсайті органу місцевого самоврядування та/або на вебсайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Зокрема, відповідно до Акту про пуск теплоносія від 07 листопада 2022 року, у зв`язку із початком опалювального періоду 2022/2023 подано теплоносій до житлового будинку за адресою: м. Кременчук, вулиця Лейтенанта Покладова, б. 6/24, в т.ч. нежитлового приміщення боржника (а. с. 170). Відповідно до Акту перевірки системи теплопостачання від 31 березня 2023 року, у зв`язку із закінченням опалювального періоду 2022/2023 з припинено подачу теплоносія до вказаного житлового будинку 31 березня 2023 року (а. с. 172).

Відповідно до Акту підключення до системи теплопостачання від 01 листопада 2023 року, у зв`язку із початком опалювального періоду 2023/2024 теплоносій подано до житлового будинку за адресою: м. Кременчук, вулиця Лейтенанта Покладова, б. 6/24, в т.ч. нежитлового приміщення боржника (а. с. 169). Відповідно до Акту перевірки системи теплопостачання від 28 березня 2024 року, у зв`язку із закінченням опалювального періоду 2023/2024 припинено подачу теплоносія до вказаного житлового будинку 28 березня 2024 року (а. с. 171).

Відповідно до Акту підключення до системи теплопостачання від 06 листопада 2024 року, у зв`язку із початком опалювального періоду 2024/2025 теплоносій подано до житлового будинку за адресою: м. Кременчук, вулиця Лейтенанта Покладова, б. 6/24, в т.ч. нежитлового приміщення боржника, 06 листопада 2024 року (а. с. 168).

Станом на 01.11.2022 (початок спірного періоду) співвласники багатоквартирного будинку за адресою: м. Кременчук, вулиця Лейтенанта Покладова, б. 6/24 не повідомили ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" про прийняття рішення щодо вибору моделі договірних відносин і не уклали з підприємством відповідні договори на послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води.

Виходячи з викладеного, взаємовідносини між співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Кременчук, вулиця Лейтенанта Покладова, б. 6/24, в тому числі і з боржником ФО-П Корень О. О., як власником не житлового приміщення за зазначеною адресою, з 01.11.2022 врегульовано Індивідуальними договорами про надання послуги з постачання теплової енергії та про надання послуги з постачання гарячої води, які є публічними договорами приєднання і опубліковані на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/.

Отже, відповідач є суб`єктом користування послугою постачання теплової енергії (споживачем), яка надається ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго".

Індивідуальному договору присвоєно № 5265 від 01.11.2022 (а. с. 11 - 12).

За умовами п.1 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2022 р., він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) індивідуальному споживачу (далі - споживач). Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2 Індивідуального договору він є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/.

Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги (п. 4 Індивідуального договору).

Пунктом 5 Індивідуального договору визначено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" та складається з:

- обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо;

- частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку;

- та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

Обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення.

Відповідно пункту 11 Індивідуального договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315.

У разі коли будинок на дату укладення цього договору не обладнаний вузлом (вузлами) комерційного обліку теплової енергії, до встановлення такого вузла (вузлів) обліку обсяг споживання послуги у будинку визначається відповідно до Методики розподілу (пункт 12 Індивідуального договору).

Відповідно до умов п. 30 Договору, споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з: плати за послугу, визначеної відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 (Офіційний вісник України, 2019, № 71, ст. 2507), в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 № 1022, та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya- potreb-nshih-spozhivachv/. У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду), а також умовно-постійної частини тарифу (протягом року).

Вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Розмір тарифу зазначається на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya-potreb-nshih-spozhivachv/. У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному сайті. У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну ціни/тарифу на послугу виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачу з посиланням на рішення відповідного органу (п. 31 Індивідуального договору).

Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць. Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. У разі застосування двоставкових тарифів умовно-постійна частина тарифу нараховується щомісяця. Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно (п. 32 Індивідуального договору).

Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (п. 34 Індивідуального договору).

Пунктами 51, 52, 54, 55 Індивідуального договору врегульовано, що цей договір набирає чинності з моменту акцептування його споживачем, але не раніше ніж через 30 днів з моменту опублікування і діє протягом одного року з дати набрання чинності.

Якщо за один місяць до закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

У разі відключення приміщення споживача від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку цей договір не припиняє своєї дії.

Протягом спірного періоду діяли наступні тарифи, встановлені рішеннями Полтавської обласної ради:

- № 477 від 30 вересня 2022 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго";

- № 669 від 28 липня 2023 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго";

- № 687 від 26 вересня 2023 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго";

- № 854 від 30 серпня 2024 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго".

Інформація про тарифи є загальнодоступною та перебуває у вільному цілодобовому доступі на сайті Полтавської обласної ради https://oblrada-pl.gov.ua/ та на сайті ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" http://te.pl.ua/ в розділі "ТАРИФИ", далі "Тарифи для потреб інших споживачів" (за посиланням http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya-potreb- nshih-spozhivachv/).

Як встановлено судом, нежитлове приміщення фізичної особи-підприємця Корень Оксани Олександрівни має підключення до внутрішньобудинкової системи опалення житлового будинку 6/24 по вулиці Лейтенанта Покладова, який не оснащено вузлом комерційного обліку теплової енергії (ВКО/ТЕ); та у період з листопада 2022 по грудень 2022 року оснащене індивідуальним розподільним приладом обліку теплової енергії.

Позивач стверджує, що починаючи з січня 2023 року індивідуальний розподільний прилад обліку теплової енерегії відповідача не комерційний (закінчився термін повірки).

За таких обставин, обсяг наданих відповідачу послуг з постачання теплової енергії розраховано позивачем з застосуванням Методики розподілу між споживачами обсягів, спожитих у будівлі, комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 (зі змінами в редакції наказу Міністерства розвитку громад нга території України від 28.12.2021 року №358) (далі - Методика 315). На підставі вказаної Методики ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" з 01.11.2022 року проводить розрахунок обсягів наданих комунальних послуг на виконання Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії та типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії" від 21.08.2019 №830, в редакції постанови КМУ від 08.09.2021 №1022.

Так, загальний обсяг спожитої у будинку теплової енергії на опалення визначається розрахунковим методом у кожному розрахунковому періоді і розподіляється між усіма споживачами (власниками житлових, нежитлових приміщень, приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом) у відповідності до Методики.

З 01.11.2022, відповідно до п. 2 розділу II Методики, загальний обсяг, спожитої у будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на:

- обсяг спожитої теплової енергії на забезпечення загальнобудинкових потреб (Qоп.збп.) (визначається спрощено та складає 25% від загального обсягу, спожитої будинком, теплової енергії, згідно п. 8, розділу IV Методики, (ст. 7) та розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будинку (Sзбл.буд.) (ст. 4), (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень (ст. 3), згідно п. 12, розділу IV Методики;

- обсяг спожитої теплової енергії на забезпечення безпосередньо опалення житлових та нежитлових приміщень (Qприм) визначається як різниця загального обсягу, спожитої у будинку, теплової енергії (Qоп.буд) та обсягу теплової енергії донарахованої до мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії на опалення приміщень (Qдон.пр), обсягу спожитої теплової енергії приміщень з транзитними мережами внутрішньобудинкової системи опалення (Qвідкл) та обсягу теплової енергії, спожитої на забезпечення загальнобудинкових потреб (Qоп.збп.), (ст. 11 = ст. 6 - ст 8 - ст.10 -ст. 7); розподіляється на площі житлових/нежитлових приміщень, підключених до ЦСО (ст. 5), пропорційно до площі кожного приміщення.

Також відповідно до статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" щомісяця проводиться нарахування плати за абонентське обслуговування за кожною комунальною послугою окремо (постачання теплової енергії та/або постачання гарячої води). Розмір плати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії у розрахунку на одного абонента (з урахування витрат на обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку) становить 20,20 грн/міс (з ПДВ).

За період з 01.11.2022 по 31.01.2025 позивачем у справі складено Акти приймання-передачі наданих послуг з постачання теплової енергії на загальну суму 65 643,91 грн та виставлено рахунки на оплату на ту ж саму суму.

Протягом періоду 01.11.2022 по 31.01.2025 на адресу відповідача направлялися рахунки на оплату. Доказів у спростування викладеного суду не надано.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду:

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Такі висновки Верховного Суду містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20, а також від 02 серпня 2023 року у справі № 925/1741/21).

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена у статті 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно з частиною першою якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметом спору у цій справі є вимоги ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії та за абонентське обслуговування на підставі індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії від 01.11.2022 року, а також вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги заявлені до фізичної особи-підприємця Корень О. О. як до власника приміщення вбудованого офісу, до якого позивач поставляв теплову енергію та як до споживача послуг з постачання теплової енергії за індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії від 01.11.2022 року, що є публічним договором приєднання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 зазначила про те, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Сторонами спору не заперечується, що Корень О. О. у спірний період заборгованості була зареєстрована як суб`єкт господарювання (дата державної реєстрації - 06.03.2002 року). Відтак, заявлений розмір заборгованості охоплюється періодом реєстрації відповідача як ФОП.

Згідно з частиною першою статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

За змістом статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Згідно з абзацом другим статті 30 Цивільного кодексу України цивільна дієздатність фізичної особи визначається як здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

У частинах першій та другій статті 50 Цивільного кодексу України передбачене право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною дев`ятою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц; від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц; від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17; від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16; від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18; від 09 жовтня 2019 у справі № 209/1721/14-ц та інших.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як ФОП.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 263/2359/19, від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 та інших.

Як вбачається з інформації, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 29, 30), власником приміщення вбудованого офісу за адресою вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 у м. Кременчуці, як фізична особа.

Суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності, як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця (постанова Верховного Суду від 28.11.2024 у справі №904/844/24).

Суд відмічає, що при укладенні договору №2410 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.03.2017 р., на який відповідач посилається у відзив на позовну заяву, Корень О. О. вказана як фізична особа - підприємець, у всіх рахунки на оплату та в актах приймання - передачі наданих послуг за договором про надання послуги з постачання теплової енергії №5265 від 01.11.2022 року зазначається, що споживачем є фізична особа - підприємець.

У свідоцтвах НВО 380419 (зареєстровано в реєстрі за № 308), НВО 380420 (зареєстровано в реєстрі за № 310) від 13.02.2017 року, витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна зазначено, що Корень О. О. є власником приміщення вбудованого офісу, який не являється об`єктом житлової нерухомості.

Посилання відповідача, що відповідно до витягу з ЄДРЮОФОП місцем реєстрації його як фізичної особи-підприємця є АДРЕСА_3 , а не АДРЕСА_2 не свідчить про те, що спірне приміщення не використовується для ведення підприємницької діяльності.

Надаючи оцінку видам діяльності ФОП Корень О. О. у спірний період, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 28.02.2025 (а. с. 31 ) Корень Оксана Олександрівна (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа - підприємець з 06.03.2022 року (види діяльності: надання послуг перукарням та салонам краси (основний), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами).

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №916/1261/18 та №916/385/19 дійшла висновку про те, що спір, що виникає з приводу майна, яке належить фізичній особі на праві приватної власності, але використовується нею в підприємницькій діяльності, є господарським.

Для встановлення факту користування відповідачем спірного нежитловим приміщенням, яке належить йому на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним як ФО-П, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 686/19389/17, а тому суд не вбачає підстав для відступу від нього.

Позивач стверджує, що нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 ФО-П Корень О. О. використовує під час здійснення підприємницької діяльності, тому у правовідносинах стосовно обслуговування цього приміщення відповідач виступає в якості фізичної особи-підприємця.

Вказане підтверджується долученими до матеріалів справи срніншотами веб-сторінок, де відображено, що в будинку АДРЕСА_2 знаходиться Студія-школа нігтьового дизайну Оксани Корень (а. с. 18 - 19).

Посилання відповідач на те, що вказані докази не є належними спростовується наступним.

Суд враховує правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 3 серпня 2022 року у cправі № 910/5408/21,а саме:

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (ст. 5 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили.

Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. (ст. 6 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг").

Згідно з п. 15 та п. 27 ч. 1 ст. 1 Закону "Про електронні довірчі послуги" електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 96 ГПК електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив:

"68. На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

69. У частині другій статті 96 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. У частині третій зазначеної статті встановлено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

70. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19).

71. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини п`ята, шоста статті 96 Господарського процесуального кодексу України)".

У постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 Верховний Суд вказав, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічний висновок зроблений у постанові від 23.09.2021 у справі № 910/17662/19.

Тобто поняття електронного документа та електронного доказу не є тотожними, оскільки поняття електронного доказу є значно ширшим, та, окрім власне електронних документів, оформлених відповідно до статей 5, 6 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", на які посилався відповідач, включає в себе будь-яку інформацію в цифровій формі, що має значення для розгляду справи, в тому числі повідомлення, відправлені електронною поштою або іншими засобами електронного зв`язку.

У Керівництві "Електронні докази в цивільному та адміністративному процесі", ухваленому Комітетом міністрів Ради Європи 30.01.2019 (далі - Керівництво) зазначено, що електронні (цифрові) докази можуть бути у формі тексту, відео, фотографій чи аудіозаписів. Дані можуть бути отримані за допомогою різних способів та з різних джерел, наприклад мобільних телефонів, вебсторінок, бортових комп`ютерів або GPS-реєстраторів (у тому числі відомості, що перебувають поза контролем сторони). Електронні повідомлення (електронна пошта) є типовим прикладом електронних доказів, оскільки вони походять з електронного пристрою (комп`ютера або пристрою, схожого на комп`ютер) і містять відповідні метадані.

Важливим є дотримання принципу недискримінації при дослідженні електронних доказів, що означає, що суди не повинні відмовляти в прийнятті електронних доказів і не повинні заперечувати їх юридичну силу лише тому, що вони зібрані та/або подані в електронній формі. Суди не повинні заперечувати юридичну силу електронних доказів лише через відсутність вдосконаленого, кваліфікованого або подібного захищеного електронного підпису. Сторонам має бути дозволено подавати електронні докази в оригінальному електронному форматі без необхідності надання роздруківок (пункти 6, 7, 9 Керівництва).

Також Верховний Суд звертає увагу на презумпцію цілісності (достовірності) електронних доказів, що означає, що доказ вважається цілісним (достовірним), поки інша сторона цього не спростує.

Відповідно до ст.13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ст. 76 ГПК України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

У ч. 1 ст. 79ГПК України зазначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

У постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 викладено правовий висновок про те, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Судом встановлено, що скріншоти веб-сторінок були подані позивачем в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б поставили під сумнів докази, надані позивачем, чи спростували їх існування.

Таким чином, використання відповідачем приміщення вбудованого офісу за адресою вул. Лейтенанта Покладова, б. 6/24 у м. Кременчуці для здійснення підприємницької діяльності суд вважає доведеними, оскільки докази, надані на підтвердження цих обставин, є більш вірогідними, а доказів на їх спростування відповідач суду не надав.

Отже, з огляду на належний суб`єктний склад сторін в судовому процесі та відсутність доказів використання відповідачем належного останній нерухомого майна не у підприємницьких цілях, суд вважає, що спір у цій справі відноситься до категорій спорів, визначених ст. 20 ГПК України та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Розглянувши матеріали даної справи, господарський суд приходить до висновку про те, що взаємовідносини між сторонами спору регулюються Індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2022 року №5265, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулює Закон України від 09.11.2017 № 2189 "Про житлово-комунальні послуги" (надалі - Закон).

Відповідно до статей 5, 12 цього Закону, до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема - послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води.

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 Закону).

У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такий договорів вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги (ч. 5 ст. 13 Закону).

Згідно з умовами Індивідуального договору, договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу.

Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному сайті http:lubnyteplo.com/ua. Виконавець має право змінити умови договору. У разі зміни виконавцем умов, крім зміни ціни договору, вони вступають в силу через 30 днів з моменту розміщення змінених умов на офіційному сайті http://te.pl.ua/, (п. 1., п. 2, Індивідуального Договору).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору, в тому числі, шляхом розміщення інформації чи документу у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису (ст. 641 ЦК України).

Отже, враховуючи факт опублікування позивачем тексту договору на власному офіційному веб-сайті, суд приходить до висновку, що позивач зробив офіційну пропозицію про укладення Індивідуального договору.

Водночас, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ст. 642 ЦК України).

В свою чергу, фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунку за надану послугу, факт отримання послуги (п. 4 Індивідуального Договору).

Таке ж положення містить п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022).

Отже, належними обставинами на підтвердження укладення відповідного договору мають бути будь-які з перелічених дій: підписана споживачем (боржником) заява-приєднання, сплата рахунку за надані послуги чи факт отримання послуги.

З огляду на відсутність в матеріалах даної справи будь-яких доказів, що підтверджують подання відповідачем заяви-приєднання чи сплату рахунків за надані послуги, та, водночас, враховуючи обставини справи, які підтверджені, зокрема: рішеннями міського голови Кременчуцької міської ради "Про початок опалювального сезону 2022-2023", "Про початок опалювального сезону 2023-2024" та "Про початок опалювального сезону 2024-2025" (які є загальнодоступними та наявні в Інтернеті); актами підключення житлового будинку по вулиці Лейтенанта Покладова 6/24 у м. Кременчуці до системи постачання теплоенергії у 2022-2025 роках, якими зафіксований факт подачі та припинення подачі теплоносія позивачем до житлового будинку по вул. Лейтенанта Покладова 6/24, в якому знаходиться нежитлове приміщення - приміщення вбудованого офісу ФОП Корень О. О.; актами перевірки системи теплопостачання про початок та закінчення опалювальних періодів у спірному періоді, суд приходить до висновку, що факт приєднання відповідачем до Індивідуального договору підтверджується фактом отримання ним послуги від позивача, що свідчить про укладення між сторонами спору Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.

За таких обставин, відсутність письмового договору між сторонами не є підставою для не оплати заборгованості за реально спожиту відповідачем теплову енергію. Тому заперечення відповідача проти позовних вимог з посиланням на те, що ФОП Корень О. О. не укладала договору на постачання теплової енергії від 01.11.2022 року з позивачем та не вчиняла жодних дій, які б могли засвідчити волю відповідача до отримання відповідної комунальної послуги від позивача, визнаються судом необґрунтованими.

Отже, як встановлено судом, обсяг наданих відповідачу послуг з постачання теплової енергії підлягає нарахуванню з застосуванням Методики розподілу між споживачами обсягів, спожитих у будівлі, комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315.

На підтвердження обґрунтованості вартості послуг позивачем надано суду інформацію щодо обсягів теплової енергії, відпущеної на потреби опалення приміщення ФОП Корень О. О. за адресою вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 за період 11/2022-01/2025 (а. с. 27), інформацію про розмір опалювальних площ (а. с. 28), детальні розрахунки відповідно до площі спірного приміщення (а. с. 13 - 17), а саме, по нежитловому приміщенню за адресою: вул. Лейтенанта Покладова, м. Кременчук, нарахування проводилося за обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи; за обсяги теплової енергії, спожитої на потреби безпосередньо опалення приміщення відповідача за період з 01.11.2022 року по 31.12.2024 року на підставі Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 №315 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства розвитку громад та територій №358 від 28.12.2021).

Згідно з пояснень позивача щодо обсягів теплової енергії на потреби опалення приміщення Фізичної особи-підприємця Корень О. О. за адресою вулиця Лейтенанта Покладова, 6/24, доданих до позовної заяви додаткових пояснень позивача стосовно проведених підприємством нарахувань за спірний період (а. с. 20, 21), нежитлове приміщення Фізичної особи-підприємця Корень О. О. має підключення від внутрішньобудинкової системи опалення житлового будинку №6/24 по вулиці Лейтенанта Покладова, який не оснащено вузлом комерційного обліку теплової енергії (ВКО/ТЕ). Також багатоквартирний будинок №6/24 по вул. Лейтенанта Покладова має внутрішньоквартальне підключення до тепломереж за схемою "з ЦТП", тому позивачем застосовано тариф на теплову енергію для потреб інших споживачів (з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних теплових пунктів та без урахування витрат на утримання та ремонт індивідуальних теплових пунктів).

Вартість послуги з постачання гарячої води та умовно-змінна частина тарифу на теплову енергію, наданих з жовтня 2023 року, визначена з урахуванням особливостей з нарахуванням плати за природний газ у зв`язку з щомісячною зміною ціни природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії для категорії «інші споживачі», передбачених постановою КМУ №1209 від 10.11.2021 року.

Розмір щомісячної абонентської плати визначається шляхом множення теплового навантаження (Гкал/год) на умовно-постійну частину двоставкового тарифу на теплову енергію (грн/Гкал/год) за формулою: Ц = Q omax * Туп, де

Q omax - максимальне розрахункове теплове навантаження на опалення нежитлового приміщення, Гкал/год;

Туп - умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію, грн/Г кал/год.

З 11.2022 року розмір щомісячної абонентської плати становить: 0,019461 Гкал/год * 146 257,50 грн без ПДВ /Гкал/год.;

З 10.2023 року розмір щомісячної абонентської плати становить: 0,019461 Гкал/год * 172 422,65 грн без ПДВ /Гкал/год.

З 10.2024 розмір щомісячної абонентської плати становить: 0,019461 Гкал/год * 183 906,15 грн без ПДВ /Гкал/год.

Відповідно до статті 13, Закону України "Про житлово-комунальні послуги" з 01.12.2021 щомісяця проводиться нарахування плати за абонентське обслуговування за кожною комунальною послугою окремо (постачання теплової енергії та/або постачання гарячої води).

Розмір плати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії у розрахунку на одного абонента (з урахування витрат на обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку) становить 20,20 грн/міс (з ПДВ).

Розділом ІІ Методики передбачені базові правила визначення та розподілу між споживачами загальних обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг. Загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі/будинку визначається за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати.

Загальний обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку та (у випадку наявності таких приміщень у будинку/будівлі) сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення.

Пунктом 12 розділом 4 Методики передбачено: обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.

Відповідно до визначення наведеного в Методиці опалюване приміщення - приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря.

Частиною 1 статті 7 Закону визначено, що споживач серед іншого має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.

Відповідач стверджує, що теплопостачальником (станом на 2017 р.) - Кременчуцькою філією ПАТ "Полтаваобленерго" було проведено відповідні дії по відключенню спірного приміщення від існуючої системи теплопостачання - запломбовано запірну арматуру.

Дійсно, судом встановлено, що відповідно до акту про пломбування від 11.09.2017 року на частинах тепловикористовуючої установки - запірній арматурі опалення та фланцевому з`єднанні (шайба) було встановлено пломби ПАТ "Полтаваобленерно" (відповідно серія №434 (2 шт. та 1 шт.). Також відповідно до вказаного акту покази теплового лічильника Multikal 302 становили 0,00. Вказана інформація позивачем визнається.

При цьому суд зазначає, що у 2017 році порядок відключення споживачів від мереж централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води регулювався Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" (далі - Правила № 630).

Відповідно до пункту 24 Правил № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25 Правил № 630).

Згідно з пунктом 26 Правил № 630 відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядок відключення окремих житлових приміщень будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22.11.2005 № 4, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09.12.2005 за № 1478/11758.

Відповідно до вищевказаного Порядку №4, дозвіл для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг централізованого опалення надавала міжвідомча комісія, яка створювалась рішенням органу місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

З метою запобігання виникнення надзвичайних ситуацій у житловому фонді та зупинення практики хаотичних відключень приміщень будинків до вищевказаного Порядку №4 були внесені зміни і доповнення, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169, а саме, з грудня 2007 року дозволяється відключення від мереж централізованого опалення лише окремих будинків в цілому.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що поданий позивачем акт про пломбування від 11.09.2017 року не є належним доказом відключення спірного нежитлового приміщення від системи теплопостачання.

Враховуючи відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення - вказане приміщення є опалювальним.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами відповідно до акту допуску тепловикористовувальної установки від 11.09.2017 року на спірному об`єкті споживача ФОП Корінь О. О. було здійснено автономне підключення (після електричного вузла ж/будинку), тип лічильника теплової енергії - Multikal 302, лічильник ГВП - відсутній. Відповідно до акту прийняття комерційного вузла обліку теплової енергії, затвердженого 12.09.2017 року, представниками енергопогстачальної організації (Кременчуцької філії ВАТ "Полтаваобленерго"), науково - метрологічного центру (начальник сектору ВЕТТВ Кременчуцької філії ДП "Полтавастандартметрологія") у присутності споживача Корень О. О. було прийнято вузол обліку за адресою - вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 в м. Кременчуці (ФОП Корень О. О.). Згідно з вказаного акту було зроблено технічний огляд вузла обліку теплової енергії, у результаті чого встановлено, що прилад обліку споживання теплової енергії встановлено згідно проекту, держповірка від 17.06.2017 року, технічна документація в наявності, зауважень немає. З 11.09.2017 року енергопостачальна організація дозволила експлуатацію приладів обліку теплової енергії. Покази приладу обліку на день приймання - кількість тепла - 0,00 Гдж, Теплолічильник - Multikal 302.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що нарахований позивачем розмір заборгованості у розмірі 65 643,91 грн за період з 01.11.2022 р. по 31.01.2025 р., є необґрунтованим, здійсненим всупереч нормам ЗУ "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", а також Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 21.10.2011 р. № 244. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належним чином повідомляв відповідача про необхідність проведення періодичної повірки лічильника.

Посилаючись на абз. 3 ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", відповідач стверджує, що періодична повірка засобів вимірювальної техніки вузлів розподільного обліку здійснюється згідно з міжповірочним інтервалом, зазначеним у технічному паспорті на цей засіб, але не менш як один раз на шість років для засобів механічного типу та не менш як один раз на дев`ять років для засобів інших типів. Згідно акту прийняття комерційного вузла обліку теплової енергії від 12.09.2017 р. відповідна повірка лічильника була здійснена 17.06.2017 р., тому станом на 01.01.2023 р. відповідний термін здійснення повірки не закінчився.

Суд критично відноситься до посилань відповідача стосовно того, що міжповірочний інтервал теплового лічильника Multikal 302 становить 6 років.

Згідно положень статті 17 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" від 05.06.2014 №1314-VII законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 72 Переліку категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №374 (із змінами та доповненнями), теплолічильники та теплообчислювачі підлягають періодичній повірці.

При цьому, пунктом 3 Порядку встановлення міжповірочних інтервалів для законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1195 (із змінами та доповненнями), встановлено, що міжповірочні інтервали за категоріями законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки встановлюються Мінекономіки для забезпечення надійних результатів вимірювань протягом визначеного проміжку часу.

Згідно з пунктом 72 Міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями, затверджених наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 13.10.2016 №1747 (із змінами та доповненнями), міжповірочний інтервал для теплолічильників та теплообчислювачів дорівнює 4 роки.

Доводи відповідача про помилковість розрахунків позивача через неврахування показників лічильника теплового лічильника Multikal 302, встановленого 11.09.2017 року у спірному нежитловому приміщенні суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано доказів проведення періодичної повірки теплового лічильника Multikal 302 протягом спірного періоду.

В свою чергу, у відповіді на відзив на аргументи відповідача позивач вказує, що з часу визначення ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука, у підприємства відсутня інформація щодо прийняття на комерційний облік індивідуального розподільного приладу обліку за адресою: м. Кременчук, вул. Лейтенанта Покладова 6/24 з доказами його встановлення та проведення періодичної повірки, що підтверджує правильність його функціонування на момент прийняття на комерційний облік.

Як встановлено судом, згідно з п. 19 Індивідуального договору повірка засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузла (вузлів) комерційного обліку, здійснюється відповідно до Порядку подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 липня 2015 р. № 474 (Офіційний вісник України, 2015р., № 55, ст. 1803).

Відповідно до Розділу ІІІ Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України № 270 від 12.10.2018 року вузол розподільного обліку прилад - розподілювач теплової енергії, встановлений у приміщенні будівлі, приймається на абонентський облік виконавцем відповідної комунальної послуги або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, яка здійснює розподіл обсягів комунальних послуг між споживачами протягом 14 календарних днів з дня надходження відповідного звернення від власника (співвласників) будівлі (для приміщення у будівлі, яке не є самостійним об`єктом нерухомого майна) або власника відповідного приміщення (якщо окреме приміщення у будівлі є самостійним об`єктом нерухомого майна).

З дати складання акту про прийняття вузла розподільного обліку (приладу - розподілювача теплової енергії) на абонентський облік такий вузол (прилад - розподілювач теплової енергії) є прийнятим виконавцем відповідної комунальної послуги (визначеною власником (співвласниками) будівлі іншою особою, яка здійснює розподіл обсягів комунальної послуги між споживачами) на абонентський облік, а показання його засобів вимірювальної техніки є обов`язковими для визначення обсягів спожитої комунальної послуги та розрахунків за неї.

Таким чином, для здійснення нарахувань на підставі показників індивідуального (розподільного) засобу обліку теплової енергії, споживачам необхідно дотримуватись правил користування індивідуальними засобами обліку води, а саме: індивідуальні засоби обліку теплової енергії обов`язково мають бути прийняті на абонентський облік надавача послуг, опломбовані надавачем послуг, вчасно повірені, а їхні показники щомісяця мають передаватись до теплопостачальної організації.

Відповідно до акту прийняття комерційного вузла обліку теплової енергії від 11.09.2017 року держповірка теплового лічильника Multikal 302 дійсно була здійснена 17.06.2017 року, отже наступна повірка лічильника мала бути здійснена у строк до 16.06.2021 року.

Докази здійснення повірки засобу вимірювальної техніки, встановленого в 2017 році в нежитловому приміщенні, що належить відповідачу, станом на початок спірного періоду (2022 рік), а також про прийняття на комерційний облік такого лічильника ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", відповідачем не надані.

Доказів опломбування цього засобу вимірювальної техніки (відповідного акту) відповідачем теж не надано.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач помилково стверджує, що індивідуальний розподільний прилад обліку теплової енергії відповідача вважається не комерційним саме з 01.2023 року (закінчився термін повірки).

Дана обставина впливає на розрахунок заборгованості за отримані послуги з постачання теплової енергії, адже позивач за листопад та грудень 2022 року при здійсненні нарахувань приймав до уваги наявність теплового лічильника Multikal 302, тоді як він вже був не комерційний (оскільки покази лічильника були 0,00 (що не заперечується сторонами), то у листопаді та грудні 2022 року при обрахунку враховувалась мінімальна частка середнього питомого споживання теплової енергії на опалення приміщень).

Перевіривши розрахунок заборгованості за отримані послуги з постачання теплової енергії у спірний період з 11.2022 року по 01.2025 року, суд зазначає, що її розмір становить 69 202,07 грн, тоді як позивач просить стягнути 65 643,91 грн (не вірно здійснено розрахунок заборгованості за листопад та грудень 2022 року, вірний розмір за листопад 2022 року - 4 970,00 грн, за грудень 2022 року - 5 974,40 грн).

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (65 643,91 грн) підлягає стягненню з відповідача.

Позивачем на підтвердження надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії за укладеним між сторонами індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії, за період з 01.11.2022 року по 31.01.2025 року надано акти приймання-передачі наданих послуг (а. с. 154 - 167) та рахунки на оплату послуг з постачання теплової енергії (а. с. 140 - 153).

Зазначені рахунки на оплату наданих послуг містять детальну інформацію здійсненого нарахування: за фактичне споживання теплової енергії (умовно - змінна частина двоставкового тарифу) (постачання теплової енергії, опалення - розподіл по площі, опалення - загальнобудинкові витрати); плата за абонентське обслуговування за загальний спірний період; за приєднане теплове навантаження (послуга з постачання теплової енергії).

Вказані вище рахунки підписані лише зі сторони виконавця (позивача) та відповідно не містять підписів зі сторони замовника (відповідача).

Водночас, суд звертає увагу, що наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку. За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти як оплату за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №920/1343/21 від 29.04.2020).

Разом з тим, у постанові від 22.08.2023 у cправі №910/14570/21 Верховний Суд зазначив, що факт здійснення господарської операції може підтверджуватися не лише первинними документами, а й іншими доказами в їх сукупності, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (надання послуг).

За загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно продажу товару, надання послуг/виконання робіт, як зі сторони покупця (замовника), так і продавця (виконавця), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані товари (послуги, роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє покупця (замовника) від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то продаж товару (надання послуг чи виконання робіт), є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.

Водночас, неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання покупцем (замовником) актів приймання-передачі без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (поставці товару, наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальна поставка товару, надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження звернення відповідача до позивача з претензіями щодо ненадання послуги, надання її не в повному обсязі або надання послуги неналежної якості.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором ч.1 ст. 901 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).

З урахуванням приписів п. 34 Індивідуального договору, строк оплати поставленої теплової енергії та плати за абонентське обслуговування, за період з 01.11.2022 року по 31.01.2025 року, є таким, що настав.

Відтак, враховуючи реальність отриманих відповідачем послуг, відсутності будь-яких доказів з боку відповідача на підтвердження виконання умов Індивідуального договору про оплату наданих позивачем послуг, суд приходить до висновків про порушення умов даного договору відповідачем в частині оплати наданих послуг з постачання теплової енергії за період з 01.11.2022 року по 31.01.2025 року у загальному розмірі 65 643,91 грн, а отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача цієї заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. ст. 525, 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За порушення умов Індивідуального договору позивач нарахував відповідачу: 171,71 грн пені за загальний період з 01.05.2024 по 28.02.2025; 2 349,78 грн 3% річних за загальний період з 02.01.2023 по 28.02.2025 та 8 215,54 грн інфляційних витрат за період з січня 2023 по лютий 2025.

Цивільний кодекс України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611).

Відповідно до умов Індивідуального договору споживач зобов`язаний, зокрема: оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені цим договором; у разі несвоєчасного здійснення платежу за послугу - сплачувати пеню в розмірі, встановленому цим договором (підпункти 3, 6, пункту 41 Індивідуального договору).

Пунктами 44, 45 Індивідуального договору встановлено, що сторони несуть відповідальність за невиконання умов цього договору відповідно до цього договору або закону.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення 3 % річних суд звертає увагу на наступне.

Перевірка правильності розрахунку 3 % річних здійснена за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настання якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 5 ст. 254 ЦК України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (п. 34 Індивідуального договору).

З наданого розрахунку 3% річних вбачається, що позивач починає нараховувати проценти на прострочену заборгованість:

- за листопад 2022 року з 02.01.2023 року, однак оскільки 31.12.2022 року припадає на суботу (вихідний день), відповідно початком прострочення є 03.01.2023року;

- за березень 2023 року з 01.05.2023 року, однак оскільки 30.03.2023 року припадає на неділю (вихідний день), відповідно початком прострочення є 02.05.2023 року;

- за серпень 2023 року з 02.10.2023 року, однак оскільки 30.09.2023 року припадає на суботу (вихідний день), відповідно початком прострочення є 03.10.2023 року;

- за листопад 2023 року з 01.01.2024 року, однак оскільки 31.12.2023 року припадає на неділю (вихідний день), відповідно початком прострочення є 02.01.2024 року;

- за лютий 2024 року з 01.04.2024 року, однак оскільки 31.03.2024 року припадає на неділю (вихідний день), відповідно початком прострочення є 02.04.2024 року;

- за травень 2024 року з 01.07.2024 року, однак оскільки 30.06.2024 року припадає на неділю (вихідний день), відповідно початком прострочення є 02.07.2024 року;

- за липень 2024 року з 01.09.2024 року, однак оскільки 31.08.2024 року припадає на суботу (вихідний день), відповідно початком прострочення є 03.09.2024 року;

- за жовтень 2024 року з 02.12.2024 року, однак оскільки 30.11.2024 року припадає на суботу (вихідний день), відповідно початком прострочення є 03.12.2024 року.

Таким чином, позивачем невірно вказано початки нарахувань 3% річних на заборгованість за листопад 2022 р., березень 2023 р., серпень 2023 р., листопад 2023 р., лютий 2024 р., травень 2024 р., липень 2024 р., жовтень 2024, оскільки кредиторські вимоги про сплату боргу на той момент ще не настали.

За розрахунком суду є правомірною та підлягає задоволенню вимога про стягнення 2 348,19 грн 3 % річних. В іншій частині вимог про стягнення 3 % річних (1,59 грн) суд відмовляє.

Також, за розрахунком суду є правомірною та підлягає задоволенню вимога про стягнення 8 215,54 грн інфляційних втрат.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

У разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу (п. 45 Індивідуального договору).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, суд встановив, що позивач допустив аналогічні помилки при визначені початку прострочення заборгованості, що і в розрахунках 3% річних.

За розрахунком суду є правомірною та підлягає задоволенню вимога про стягнення 171,37 грн пені. В іншій частині вимог про стягнення пені (0,34 грн) суд відмовляє.

Встановлені вище обставини, а саме факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання свідчить про наявність правових та фактичних підстав для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Стосовно заперечень відповідача щодо задоволення вимог про стягнення з ФОП Корень О. О. 3% річних, інфляційних втрат та пені суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до підпункту 4 пункту 3 Розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України від 17 березня 2020 року № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд приймає до уваги те, що заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги була встановлена на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни (до 31.07.2023 року), а загальний період, за який позивач просить стягнути пеню, - з 01.05.2024 року по 28.02.2025 року.

Отже, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені за спірний період у розмірі 171,37 грн.

Відносно заперечення відповідача стосовно стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" (з подальшими змінами) суд зазначає наступне.

Як встановлено судом вище, не житлове приміщення за адресою вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 у м. Кременчуці ФО-П Корень О. О. використовує під час здійснення підприємницької діяльності, тому у правовідносинах стосовно обслуговування цього приміщення відповідач виступає в якості фізичної особи-підприємця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" визначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Вказана норма закону регламентує заборону нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги саме населенням, тоді як відповідач у даній справі є фізичною особою - підприємцем, який здійснює господарську діяльність.

Отже, відповідач у даній справі не відноситься до категорії населення, на яку розповсюджується дія вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до частини 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

На підставі матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 65 643,91 грн основної заборгованості, 171,37 грн пені, 2 348,19 грн 3 % річних та 8 215,54 грн втрат від інфляційних процесів підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині позов задоволенню не підлягає (відмовлено у стягненні 1,59 грн 3 % річних та 0,34 грн пені).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Корень Оксани Олександрівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (36008, м. Полтава, вул. Польська, 2А, , НОМЕР_2 Укргазбанк МФО 320478) 65 643,91 грн основного боргу; 171,37 грн пені; 2 348,19 грн 3% річних, 8 215,54 грн інфляційних втрат та 2 422,33 грн судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити в задоволенні вимог.

Рішення підписане 21.07.2025 року (після виходу судді з відпустки).

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О. М. Тимощенко