ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2025 р. Справа№ 910/14087/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Мальченко А.О.

Андрієнка В.В.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Козиренко С.П. самопредст.;

від відповідача 1: Кулик О.І. ордер;

від відповідача 2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 (повний текст складено 14.03.2024)

у справі №910/14087/23 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Міністерства юстиції України

до 1) Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення"

2) Комуністичної партії України

про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Міністерство юстиції України (далі - позивач, Мін`юст) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (далі - відповідач 1) та Комуністичної партії України (далі - відповідач 2, КПУ), в якому просило суд:

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 21.11.2014 №2612 (1/2 частки) нежитлового будинку загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7, літера В, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 20.11.2014 № 2608(1/2 частки) нежитлового будинку загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7, літера В, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.;

- скасувати державну реєстрацію прав відповідача 1 на нежитловий будинок загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера В, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 20.11.2014 №2607 (1/2 частки) нежилого адміністративного будинку загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 21.11.2014 №2611(1/2 частки) нежилого адміністративного будинку загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.;

- скасувати державну реєстрацію прав відповідача 1 на нежилий адміністративний будинок загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 20.11.2014 №2606 (1/2 частки) нежилих приміщень № 11.12.13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А, А', укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М.;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 21.11.2014 №2610 (1/2 частки) нежилих приміщень № 11.12.13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А, А', укладений між відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М.;

- скасувати державну реєстрацію прав відповідача 1 на нежилі приміщення № 11, 12, 13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А, А', реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 20.11.2014 № 2605 (1/2 частки) нежилого приміщення-адміністративного загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А", укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М.;

- визнати недійним договір дарування нерухомого майна від 21.11.2014 №2609 (1/2 частки) нежилого приміщення-адміністративного загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А", укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М.;

- скасувати державну реєстрацію прав відповідача 1 на нежиле приміщення-адміністративне загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідачами, в порушення норм чинного законодавства України та з метою уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України у вигляді позбавлення права власності на майно, було укладено спірні договори дарування нерухомого майна, які мають ознаки фіктивності, тому вказані договори підлягають визнанню недійсними, а державна реєстрація прав власності відповідача 1 на передане по договорам майно підлягає скасуванню.

Відповідач 1, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що Мін`юстом не доведено, що оспорювані правочини містять ознаки фіктивності; відповідач 1 є добросовісним набувачем, а втручання у його право на мирне володіння майном порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; посилання Мін`юсту на ч.4 ст.21 Закону України "Про політичні партії" є необґрунтованим; у Мін`юсту відсутнє право на звернення до суду з цим позовом. Також відповідачем 1 було подано заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 березня 2024 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсними спірні договори дарування нерухомого майна та скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки:

- станом на момент укладення оскаржуваних договорів та після відкриття провадження у справі №826/9751/14 (про заборону Комуністичної партії України) Закон України "Про політичні партії в Україні" не містив норм, які б регулювали порядок використання майна та коштів політичної партії, діяльність якої заборонено;

- матеріали справи не містять ані доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін, ані доказів на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а реєстрація права власності на спірне майно свідчить про реальність настання правових наслідків правочину;

- спірні правочини були укладені майже 10 років тому і на той час нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу жодних обтяжень на спірне майно державним виконавцем накладено не було, тому усі посилання позивача на те, що спірне майно було відчужено фіктивно є лише припущеннями та не містять під собою жодних обґрунтувань;

- відповідач 1 є добросовісним набувачем, а втручання у його право на мирне володіння майном порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- посилання Мін`юсту на ч.4 ст.21 Закону України "Про політичні партії" є необґрунтованим, оскільки норми вказаної статті набрали чинності лише 18.05.2022 і на момент виникнення спірних правовідносин ці норми не існували;

- у Мін`юсту відсутнє право на звернення до суду з цим позовом, оскільки сіпне майно не є майном політичної партії та було відчужене за 8 років до прийняття Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №896 і звернення до суду з позовом не є розшуком майна за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст;

- суд не навів жодного аргументу на підставі яких доказів дійшов висновків про намір партії відчужити спірні приміщення до того, яке державою ставилась вимога про їх конфіскацію, при цьому суд погодився з припущеннями позивача, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що попередній розрахунок розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, який відповідач 1 очікує понести, становить 183 000,00 грн, докази понесення яких будуть надані у встановленому законодавством порядку.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти доводів апелянта та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що:

- у цій справі Мін`юст, звертаючись із позовом, має на меті фактично відновити становище, яке існувало до укладення договору дарування та проведення реєстрації права власності на спірне майно за апелянтом, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України;

- у спірних правовідносинах позивач не має на меті відновити своє порушене право власності, а діє від імені та в інтересах держави;

- на Мін`юст покладено завдання вживати заходи до розшуку майна забороненої судом політичної партії; затверджувати перелік майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави, отже законодавчо визначені обмежені функції, які реалізує Мін`юст у спірних правовідносинах (розшук майна та затвердження переліку такого майна), тому він є належним позивачем у справі та наділений повноваженнями на звернення до суду із даним позовом;

- задоволення цього позову спрямоване на захист державного та суспільного інтересу, оскільки нерухоме майно, що є предметом оспорюваних договорів, у зв`язку із забороною діяльності Партії, має бути передано у власність держави;

- відповідачі не тільки могли передбачити, а з урахуванням положень Статуту Комуністичної партії України достеменно знали, що у випадку потенційної заборони партії її майно буде передане державі, та саме з цією ціллю відчужили його, діючи з метою спричинення шкоди кредиторам;

- оспорювані правочини укладено у період після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності Комуністичної партії та на підставі безвідплатних договорів, що додатково свідчить про відсутність мотивів укладати договір про його відчуження на користь третьої особи, окрім мотиву на уникнення можливості переходу права власності на майно політичної партії в разі заборони її діяльності судом;

- навіть після відчуження майна за на підставі спірних договорів дарування дарувальник, а саме Комуністична партія України, не змінила свого місцезнаходження за адресою: вул. Борисоглібська, 7, м. Київ, тобто фактично для сторін спірного правочину не настали наслідки, передбачені його умовами, а відбувся фіктивний перехід права власності;

- позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом та звернулося з позовом в межах строку позовної давності, який обраховується з 27.07.2022 - дня набрання законної сили рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №826/9751/14, яким заборонено діяльність Комуністичної партії України;

- зазначена сума витрат на правничу допомогу у розмірі 183 000,00 грн є занадто високою та очевидно не співмірною із наданими послугами, а тому вказана вимога не підлягає задоволенню.

29.05.2024 відповідач 1 подав клопотання про зупинення розгляду справи до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №924/971/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09 липня 2024 року зупинено апеляційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №924/971/23.

10.06.2025 від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, яке мотивоване тим, що Великою Палатою Верховного Суду 16.04.2025 ухвалено рішення у справі №924/971/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16 червня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 16 липня 2025 року.

Учасники справи належним чином повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвал суду за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (позивач і відповідач 1) та рекомендованим поштовим відправленням (відповідач 2).

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 ГПК України, ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача 2.

Представник відповідача 1 (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи, 11 липня 2014 року Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження у справі №826/9751/14 за позовом Міністерства юстиції України до Комуністичної партії України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби безпеки України, Всеукраїнського об`єднання "Свобода", Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації "Воля-Громада-Козацтво", Української республіканської партії, ОСОБА_1 , за участю Офісу Генерального прокурора, про заборону діяльності політичної партії.

20.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2608 щодо (1/2 частки) нежитлового будинку загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

21.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2612 щодо (1/2 частки) нежитлового будинку загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

На підставі вказаних договорів здійснено державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на нежитловий будинок загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера В, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00;

20.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2607 щодо (1/2 частки) нежилого адміністративного будинку загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

21.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2611 щодо (1/2 частки) нежилого адміністративного будинку загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

На підставі вказаних договорів здійснено державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на нежилий адміністративний будинок загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00;

20.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2606 щодо (1/2 частки) нежилих приміщень №11,12,13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А, А'. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

21.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2610 щодо (1/2 частки) нежилих приміщень №11,12,13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А, А'. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

На підставі вказаних договорів здійснено державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на нежилі приміщення №11, 12, 13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А, А', реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00;

20.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2605 щодо (1/2 частки) нежилого приміщення-адміністративного загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А". Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

21.11.2014 між Комуністичною партією України в особі представника Поповича В.І., як дарувальником, та Благодійною організацією "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в особі голови правління ОСОБА_3., як обдаровуваним, був укладений договір дарування нерухомого майна №2609 щодо (1/2 частки) нежилого приміщення-адміністративного загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А". Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.

На підставі вказаних договорів здійснено державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на нежиле приміщення-адміністративне загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

Факт реєстрації права власності на вказане майно підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022, задоволено позов Міністерства юстиції України до Комуністичної партії України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служб безпеки України, Всеукраїнського об`єднання "Свобода", Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації "Воля-Громада-Козацтво", Української республіканської партії, ОСОБА_1 , за участю Офісу Генерального прокурора, про заборону діяльності політичної партії.

Вказаним рішенням заборонено діяльність Комуністичної партії України, передано майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Згідно з пунктом 2 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 № 896 (Порядок №896), після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України.

Міністерством юстиції України видано наказ від 07.11.2022 № 4964/5 "Про затвердження Переліку майна, коштів та інших активів забороненої судом Комуністичної партії України (ідентифікаційний код 00049147), її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави", до якого вносились відповідні зміни.

За наслідком опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачем встановлено, що після відкриття 11.07.2014 судом провадження у адміністративній справі № 826/9751/14 про заборону Комуністичної партії України, нею відчужено:

- нежитловий будинок загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, який відчужено на підставі договорів дарування від 21.11.2014 № 2612 (1/2 частки) та від 20.11.2014 № 2608 (1/2 частки), посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М.;

- нежилий адміністративний будинок загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, який відчужено на підставі договорів дарування від 20.11.2014 № 2607 (1/2 частки) та від 21.11.2014 № 2611 (1/2 частки), посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.;

- нежилі приміщення № 11,12,13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, які відчужено на підставі договорів дарування від 20.11.2014 № 2606 (1/2 частки) та від 21.11.2014 № 2610 (1/2 частки), посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О. М.;

- нежиле приміщення-адміністративне загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, яке відчужено на підставі договорів дарування від 20.11.2014 № 2605 (1/2 частки) та від 21.11.2014 № 2609 (1/2 частки), посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською О.М.

Згідно із інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 15.08.2023 №342882053, №342882429, №342882684 та №342882911, набувачем спірного майна на підставі спірних договорів, стала Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", керівником та представником якої з 2007 року був і є син народного депутата України та керівника Комуністичної партії України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

При цьому, засновником Благодійного фонду є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково комерційна фірма "Контур" (), засновниками якого є сини керівника Комуністичної партії України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

У зв`язку із викладеними обставинами, Міністерство юстиції України, вважаючи, що зазначені правочини є фіктивними, оскільки їх укладання спрямовано не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність, звернулось до суду із позовом даним про визнання недійсним договорів дарування та скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", на нерухоме майно, яке є предметом договорів.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач 1 посилався на те, що Мін`юстом не доведено, що оспорювані правочини містять ознаки фіктивності; відповідач 1 є добросовісним набувачем, а втручання у його право на мирне володіння майном порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; посилання Мін`юсту на ч.4 ст.21 Закону України "Про політичні партії" є необґрунтованим; у Мін`юсту відсутнє право на звернення до суду з цим позовом. Також відповідачем 1 було подано заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що укладені між відповідачами договори дарування містить ознаки фіктивного та фраудаторного правочину, тобто є такими, які укладено на шкоду кредиторам, та укладені з порушенням вимог пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України та частинами 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України, оскільки вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, тому наявні правові підстави для визнання їх недійсними з моменту укладення, а здійснена на підставі вказаних договорів державна реєстрація права власності на майно за відповідачем 1 підлягає скасуванню. Також суд прийшов до висновку, що перебіг позовної давності розпочався з 27.07.2022 і позивач звернувся до суду із даним позов в межах строку позовної давності.

Проте, Північний апеляційний господарський суд не в повній мірі погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вирішуючи господарський спір, суд повинен дотримуватися певного алгоритму дій, а саме, з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

Таким чином, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна з підстав їх фіктивності, а також застосування наслідків недійсності у вигляді скасування державної реєстрації права власності на це майно.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду розглядалась справа №924/971/23 за позовом Міністерства юстиції України до Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" та Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації.

За результатами розгляду вказаної справи Великою Палатою Верховного Суду була прийнята постанова від 16 квітня 2025 року.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 05.08.2014 року між Комуністичною партією України (дарувальник) та БФ "Відродження Хмельниччини" (обдаровуваний) укладено спірний договір, відповідно до пункту 1 якого КПУ подарувала (безоплатна передача майна у власність), а БФ "Відродження Хмельниччини" прийняв у дарунок офіс Хмельницького обласного комітету КПУ (спірне нерухоме майно) і спірний договір укладено менш як через місяць після відкриття судом провадження у справі №826/9751/14 про заборону діяльності КПУ, тому Мін`юст звернувся із позовом про визнання вказаного договору недійсним з підстав його фіктивності та скасування державної реєстрації права власності.

Отже, правовідносини у даній справі №910/14087/25 та у справі №924/971/23, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, є тотожними, а тому висновки, які містяться у вказаній постанові, підлягають обов`язковому врахуванню при вирішенні даної справи.

Щодо наявності підстав у Мін`юсту на звернення з позовом.

Відповідач 1, як у відзиві на позовну заяву, так і у апеляційній скарзі, посилається на те, що у Мін`юсту відсутнє право на звернення до суду з цим позовом, оскільки сіпне майно не є майном політичної партії та було відчужене за 8 років до прийняття Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №896 і звернення до суду з позовом не є розшуком майна за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.

У цій справі Мін`юст на вирішення суду передав питання щодо наявності підстав для визнання недійсними спірних договорів дарування та застосування правових наслідків їх недійсності.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У частині четвертій статті 56 ГПК України встановлено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах своєї компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пункті 21 постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункті 35 постанови від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, пункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункті 8.16 постанови від 05.10.2022 у справі № 923/199/21).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах [див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2)]. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)].

Мін`юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Повноваження Мін`юсту визначаються Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 (далі - Положення № 228).

Абзацом другим пункту 1 Положення № 228, зокрема, передбачено, що Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, серед іншого, забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань. Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, забезпечення формування та реалізації державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань. Отже, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань.

Одним з основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє в судах України від імені та в інтересах держави (підпункт 4 пункту 3 Положення № 228).

Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом (підпункт 541 пункту 4 Положення № 228).

Отже, Мін`юст є органом держави, який наділений повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах, діяти від імені та в інтересах держави в судах України, зокрема звертатися з позовами.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №439/212/14-ц, від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Тобто у випадку, зокрема, наявності інтересу держави у перебуванні предмета спірного договору у власності конкретної особи Мін`юст в межах своїх повноважень може звертатись з відповідним позовом на захист такого інтересу держави.

Мін`юст у цій справі звернувся з позовом до суду у листопаді 2023 року і на момент звернення Мін`юсту до суду була чинною редакція Закону України "Про політичні партії в Україні", відповідно до частини четвертої статті 21 якої у разі заборони судом політичної партії майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави, про що зазначається у рішенні суду. Перехід такого майна, коштів та інших активів у власність держави забезпечує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, Законом України "Про політичні партії в Україні" визначено, що перехід майна, коштів та інших активів політичної партії у власність держави у разі заборони судом політичної партії забезпечує Мін`юст.

За змістом підпункту 8335 пункту 4 Положення № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань вживає заходів до розшуку майна забороненої судом політичної партії; затверджує перелік майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави.

Задля виконання частини четвертої статті 21 Закону України "Про політичні партії в Україні" Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.2022 затвердив Порядок переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №896 (далі - Порядок №896).

Як зазначено у пункті 1 Порядку № 896, цей Порядок визначає механізм виконання рішення суду про заборону політичної партії в частині переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень (далі - майно політичної партії).

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 Порядку № 896 після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.

Не пізніше трьох робочих днів з дня отримання рішення суду Мін`юст надсилає до державних органів, зокрема АРМА, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності запити про надання інформації щодо майна політичної партії, які протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту зобов`язані надати запитувану інформацію.

Відповідно до абзаців першого та третього пункту 3 Порядку №896 за результатами заходів із розшуку майна політичної партії Мін`юст складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави. У разі виявлення майна політичної партії після затвердження переліку майна Мін`юст невідкладно вносить до нього відповідні зміни.

Згідно з приписами пункту 4 Порядку №896 у разі коли перелік майна містить відомості про цінні папери, корпоративні права, нерухоме або рухоме майно (крім об`єктів права інтелектуальної власності, земельних ділянок та коштів), то уповноваженим органом управління таким майном є Фонд державного майна. Мін`юст протягом 10 робочих днів з дня затвердження переліку майна надсилає його копію та копію рішення суду Фонду державного майна як уповноваженому органу управління цим майном. Фонд державного майна після отримання від Мін`юсту копії переліку майна та копії рішення суду протягом 10 робочих днів вживає заходів до державної реєстрації речових прав на таке майно та/або заходів з прийняття до сфери свого управління відповідних цінних паперів, корпоративних прав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №924/971/23 зауважила, що законодавством встановлено, що Мін`юст є державним органом, який забезпечує перехід майна забороненої судом політичної партії у власність держави. Після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії Мін`юст вживає заходів щодо розшуку майна політичної партії, за результатом заходів із розшуку майна складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави.

Якщо перелік майна містить відомості, зокрема, про нерухоме майно, то Мін`юст надсилає копію переліку майна та копію рішення суду Фонду державного майна України як уповноваженому органу управління цим майном.

Отже, Фонд державного майна України здійснює управління майном забороненої політичної партії після вжиття Мін`юстом заходів щодо розшуку майна політичної партії та затвердження переліку майна, а до моменту затвердження Мін`юстом переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, органом, уповноваженим забезпечувати перехід такого майна у власність держави (зокрема і в разі необхідності звернення до суду), є Мін`юст.

Таким чином, враховуючи викладене та взявши до уваги викладені у позовній заяві підстави та мету звернення з позовом - забезпечення передання спірного нерухомого майна у власність держави, апеляційний господарський суд, з врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, вважає, що держава має інтерес у спірних правовідносинах. Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави.

Щодо правової кваліфікації спірного договору

Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсними спірні договори дарування та скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на спірне нерухоме майно. Мін`юст зазначає, що з метою захисту порушеного інтересу держави обрав спосіб захисту, передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки вважає, що це відновить становище, яке існувало до порушення. Як на правову підставу позову Мін`юст посилається на статті 203, 215 та 234 ЦК України.

Вимоги мотивує тим, що у 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності КПУ у зв`язку з порушенням партією статті 5 Закону України "Про політичні партії в Україні", чинної на момент подання позовної заяви.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022, позов Мін`юсту задоволено. Заборонено діяльність КПУ. Передано майно, кошти та інші активи КПУ, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Відповідно до Порядку № 896 після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.

Мін`юст зауважив, що за результатами опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що після відкриття 11.07.2014 судом провадження в адміністративній справі про заборону КПУ, остання відчужила спірне нерухоме майно на підставі спірних договорів.

Набувачем спірного нерухомого майна стала Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", керівником та представником якої з 2007 року був і є син народного депутата України та керівника Комуністичної партії України ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

При цьому, засновником Благодійного фонду є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково комерційна фірма "Контур" (), засновниками якого є сини керівника Комуністичної партії України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Водночас відповідно до відомостей з Єдиного реєстру громадських формувань місцем реєстрації Комуністичної партії України є "04070, Україна, місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок, 7", що збігається з місцезнаходженням спірного нерухомого майна.

Укладення спірних договорів, за твердженнями Мін`юсту, пов`язане з протиправною діяльністю політичної партії та має на меті уникнення передачі майна у власність держави.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішення дійшов висновку, що укладені між відповідачами договори дарування містять ознаки фіктивного та фраудаторного правочину, тобто є такими, які укладено на шкоду кредиторам, тобто є такими, які укладено на шкоду кредиторам, та укладені з порушенням вимог пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України та частинами 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України, оскільки вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, тому наявні правові підстави для визнання їх недійсними з моменту укладення та, відповідно, задоволення вказаної позовної вимоги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження 12-15гс19, пункт 7.43) від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221).

Принцип jura novit curia ("суд знає закони"), зокрема, полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius).

Неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Тож для суду під час визначення меж судового розгляду є визначальними фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. На противагу фактичним підставам позову суд у його процесуальній діяльності не обмежують визначені позивачем правові підстави позову, оскільки саме суд зобов`язаний здійснити правову кваліфікацію обставин справи під час вирішення спору.

Мін`юст у позовній заяві та впродовж розгляду справи неодноразово звертає увагу на обставини, встановлені у рішенні Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, та зазначає про антиконституційну діяльність КПУ, яка несла загрозу безпеці держави, суверенітету та територіальній цілісності держави, спрямована на незаконне захоплення державної влади. Просить визнати недійсними спірні договори з огляду на те, що КПУ здійснила відчуження спірного майна з порушенням закону для уникнення застосування наслідків заборони діяльності партії.

Здійснюючи правову кваліфікацію правовідносин у цій справі, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Термін "публічний порядок" необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Суд також зазначив, що виділяючи правочин, який порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, Верховний Суд України виснував, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі №917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №924/971/23 зазначила, що у правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них. Кожен член суспільства як колективний носій цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.

До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №924/971/23 також звернула увагу на особливість правовідносин, в яких беруть участь політичні партії.

Загальні засади утворення і діяльності політичних партій визначені Конституцією України.

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів. Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах (частини перша, друга статті 36 Конституції України).

Статтею 37 Конституції України встановлено, що утворення і діяльність політичних партій та громадських організацій, програмні цілі або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров`я населення, забороняються.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 зазначив, що політичні партії забезпечують участь громадян України в політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про політичні партії в Україні" (тут і далі, якщо окремо не зазначено інше, - в редакції на дату укладення спірних договорів) політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Основний статус політичної партії - публічно-правовий. Політична партія є важливим інститутом представницької демократії, за допомогою якого громадяни беруть участь в політичному житті суспільства та управлінні державою. Політичні партії беруть участь у виборах та формуванні влади, сприяють вираженню політичної волі громадян.

За змістом пункту 11 статті 92 Конституції України засади утворення і діяльності політичних партій віднесено до найважливіших суспільних відносин, які визначаються виключно законами України. Конституційний Суд України зазначає, що політичні партії забезпечують участь усіх громадян України у політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю. Можливість належного функціонування політичних партій у суспільстві є однією із загальних засад конституційного ладу держави, складовою якого є суспільний лад.

Отже, діяльність політичних партій спрямована на реалізацію публічного інтересу, зокрема вплив на формування державної політики та управління, та безумовно пов`язана з основними політичними процесами у державі, невід`ємною частиною яких є збереження та розвиток української державності в умовах незалежності з урахуванням закріплених у Конституції України принципів, порушення яких у діяльності політичних партій в силу приписів статті 37 Конституції України не допускається.

Діяльність політичних партій підлягає державному контролю. Право політичних партій набувати, володіти та розпоряджатися майном піддається законодавчим обмеженням, що зважаючи на значимість політичних партій в політичному житті суспільства повинно слугувати додатковою гарантією їх законної діяльності.

Враховуючи те, що основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України "Про політичні партії в Україні" після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.

Закон наділяє політичну партію статусом юридичної особи для виконання політичною партією передусім публічно-правових функцій, спрямованих на досягнення мети створення політичної партії.

Тобто будучи суб`єктом публічно-правових відносин, у приватноправових відносинах політична партія бере участь виключно у тій мірі, яка необхідна для забезпечення її існування та діяльності як суб`єкта публічно-правових відносин.

Правосуб`єктність політичної партії як юридичної особи є спеціальною, вона підпорядкована меті участі такої організації у публічних відносинах, пов`язаних зі здобуттям публічної влади, та інших суспільно важливих для держави відносинах.

Статтею 14 Закону України "Про політичні партії в Україні" визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні" політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні").

З наведених приписів нормативних актів слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Матеріалами справи підтверджується, що керівником Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" з 2007 року був і є син народного депутата України та керівника Комуністичної партії України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , а засновником Благодійного фонду є Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково комерційна фірма "Контур" (), засновниками якого є сини керівника Комуністичної партії України ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4. При цьому, місцем реєстрації Комуністичної партії України є "04070, Україна, місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок, 7", що збігається з місцезнаходженням спірного нерухомого майна.

Тобто майно політичної партії було безоплатно відчужено пов`язаній особі.

Таким чином, передача КПУ спірного нерухомого майна в дар Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", керівником та засновником якої є пов`язані з дарувальником особи, свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірного правочину. Укладення спірних договорів дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії пов`язаною особою.

Для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі №826/9751/14 про заборону діяльності КПУ.

Апеляційний господарський суд зауважує, що розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

Правовідносини, що є предметом розгляду в цій справі, виникли у зв`язку із подіями Революції гідності та подальшою забороною в Україні антиукраїнських політичних партій, діяльність яких створювала загрозу державній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, а також правам і свободам людей.

Суспільно-політичний контекст діяльності КПУ в зазначений період розвитку української державності був предметом дослідження Окружного адміністративного суду міста Києва, який 11.07.2014 відкрив провадження у справі № 826/9751/14 за позовом Мін`юсту, Державної реєстраційної служби України до КПУ. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивачі у вказаній справі просили заборонити діяльність КПУ та передати майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 вказаний позов задоволено. Мотивуючи це рішення, суд зазначив, що з огляду на ситуацію, яка склалася в Україні, а саме: анексію Автономної Республіки Крим російською федерацією, сепаратистські дії бойовиків на сході України, незаконне проголошення Донецької та Луганської народних республік, антиконституційна діяльність КПУ в особі не лише її керівників (лідерів), а і рядових членів, є загрозою безпеки держави, суверенітету і територіальної цілісності, сприяє незаконному захопленню державної влади.

Адміністративний суд констатував, що в діях КПУ та її учасників (очільників) простежується виправдування окупаційних дій російської федерації українськими політиками у медійному просторі, що є неприпустимим та свідчить про діяльність, яка заборонена згідно зі статтею 5 Закону України "Про політичні партії в Україні" як така, що спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Ураховуючи пряму військову агресію з боку російської федерації, зважаючи на антиукраїнську політичну та організаційну діяльність, пропаганду війни, реальні загрози порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підриву її безпеки, а також дії, спрямовані на незаконне захоплення державної влади, демонстрацію проявів колабораціонізму, насильства, поширення відомостей про виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, діяльність КПУ, за висновком суду у справі № 826/9751/14, має бути заборонена.

Отже, суд в межах справи № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Повертаючись до оцінки обставин, які свідчать про порушення публічного порядку, апеляційний господарський суд зазначає, що публічним порядком є публічно-правові відносини, які мають імперативний характер та визначають основи суспільного ладу держави.

Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

Спірні договори дарування укладені 20.11.2014 та 21.11.2014, тобто вже після відкриття провадження у справі №826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

Укладаючи спірні договори, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

Виходячи з обставин справи, сторони спірних договорів дарування усвідомлювали протиправність вчинення таких правочинів і суперечність їх мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Підсумовуючи викладене вище слід дійти висновку, що укладаючи спірні договори дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні". Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №924/971/23 наголосила на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі №910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

З урахуванням викладеного апеляційний господарський суд констатує, що спірні договори є нікчемними на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такі, що порушують публічний порядок.

Щодо способів захисту порушеного права

Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсними спірні договори та скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на спірне нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам [подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)].

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

З огляду на викладене, вимоги позову про визнання нікчемних спірних договорів недійсними задоволенню не підлягають саме з підстав їх невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права, тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно [див. mutatis mutandis пункти 127-133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь відповідача 1 за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" підтверджує повернення майна попередньому власнику, тому позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав відповідача 1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо застосування позовної давності

Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" при розгляді справи в суді першої інстанції подала заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, в якій вказала, що Мі`нюст ще під час укладення спірних договорів, тобто в листопаді 2014 року, був об`єктивно обізнаний про існування договорів дарування, враховуючи державну реєстрацію речового права на їх підставі у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, створення та забезпечення функціонування якого покладено на Мін`юст, тому позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Частиною третьою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України встановив особливості початку перебігу позовної давності.

З урахуванням принципу розумності та справедливості очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину має поширюватися тільки на сторони нікчемного правочину, оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, їм про його здійснення має бути відомо. Тобто презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання.

Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України.

Водночас вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, від 22.01.2025 у справі № 753/6230/22).

Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною спірного договору, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України.

Такий підхід узгоджуються з висновком, сформульованим ЄСПЛ у справі "Фінікарідов проти Кіпру" (Finikaridov v. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення позивач міг отримати раніше.Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду викладала, зокрема, у підпунктах 7.9?7.12 постанови від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та підпунктах 5.23-5.26 постанови від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17.

Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася. Водночас відповідачі не тільки не позбавлені процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу мають довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Учасником у спірних правовідносинах є саме держава (а не її конкретний орган), яка згідно з приписами частини першої статті 167 ЦК України діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №924/971/23 зауважила, що держава, хоч і діє через розгалужену мережу органів державної влади, проте не здатна та не зобов`язана здійснювати всеохоплюючий та перманентний контроль за правочинами, які суперечать інтересам держави та суспільства або порушують публічний порядок.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах.

У справі "Богдель проти Литви" (Bogdel v. Lithuania) ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви про те, що позовна давність починається із дня, коли відповідний орган "здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено".

Матеріалами справи підтверджується, що спірні договори між відповідачами було укладено 20.11.2014 та 21.11.2014. Одночасно з укладенням спірних договорів спірне нерухоме майно перейшло до відповідача 1 (пункт 10 спірних договорів) та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд першої інстанції вірно врахував, що 27.07.2022 рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14, яким заборонено діяльність КПУ, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту як уповноваженого суб`єкта виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії.

Після виявлення факту укладення спірних договорів та його наслідків (переходу права власності на майно до відповідача 1) Мін`юст 05.09.2023 звернувся до суду із цим позовом.

З огляду на викладене апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14 законної сили (27.07.2022), діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим міг дізнатись про вчинення спірного договору щодо передачі спірного нерухомого майна.

Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 05.09.2023, тобто через рік після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії, а відповідач не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то апеляційний суд, хоч і частково з інших мотивів, але дійшов правильного висновку про те, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.

Щодо правомірності втручання держави у право власності

Наслідком визнання спірних договорів недійсними (нікчемними) є повернення спірного нерухомого майна у власність політичної партії та подальший перехід майна у власність держави відповідно до частини четвертої статті 21 Закону України "Про політичні партії в Україні" на підставі рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14. Натомість право власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" на таке майно припиняється.

У контексті вибуття майна з власності відповідача 1 апеляційний господарський суд зауважує, що критерії оцінки правомірності втручання держави у право власності закріплені у статті 1 Першого протоколу та сформовані у прецедентній практиці ЄСПЛ.

Зокрема, у статті 1 Першого протоколу встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ приписи статті 1 Першого протоколу містять три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Отже, оцінка відповідності втручання у право власності повинна відбуватись із застосуванням таких критеріїв, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря).

Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу ЄСПЛ визначає законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" ("East/West Alliance Limited" v. Ukraine)].

ЄСПЛ також зауважив, що обмеження прав має безпосередньо передбачатись національним законом, який повинен існувати на момент введення такого обмеження, бути доведеним до відома громадянам та відповідати певним критеріям якості, оскільки обмеження прав повинні бути зрозумілими для кожного. Такі обмеження також мають відповідати легітимній меті, яка зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання має відповідати і вимогам співмірності, яка передбачає, що характер і обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага, який є безальтернативним і достатнім, проте не надмірним.

Здійснюючи аналіз наявності визначених законом підстав для втручання держави в право власності юридичної особи в цій справі, апеляційний господарський суд виходить з таких мотивів.

Так, особою, втручання у майнові права якої здійснює держава, є Благодійна організація "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення". Водночас таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України).

Досліджуючи дотримання в цій справі всіх наведених критеріїв, апеляційний господарський суд не може не врахувати пов`язаність між собою КПУ та Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", про яку детально зазначено вище. Тому обставина правомірності втручання держави в право власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" в контексті законності та легітимності такого втручання не може оцінюватися безвідносно до обставин, які стали передумовами запровадження державою процедури примусового припинення (заборони) політичної партії та, відповідно, спонукали КПУ до відчуження належних їй майнових активів на користь пов`язаного з нею (через керівний склад) благодійного фонду.

Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договори дарування спірного нерухомого майна кваліфіковані судом як нікчемний на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то апеляційний господарський суд констатує дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення".

Цей законодавчий припис є чітким, однозначним, відповідає вимогам правової визначеності і спір, який виник у цій справі, не пов`язаний з якістю формулювання аналізованого правового положення.

Щодо наявності легітимної мети для відповідного втручання, то згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального ("суспільного", "публічного") інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (справа "Трегубенко проти України" ("Tregubenko v. Ukraine", пункт 54).

У рішенні у справі "Фрессо і Руар проти Франції" (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначив, що "необхідність" будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування є проявом свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ також вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права особи без нагальної на те потреби та про те, що уповноважені органи державної влади повинні насамперед оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Відтак, апеляційний господарський суд повертається до своїх висновків у цій постанові про те, що метою заборони політичної партії є припинення в інтересах суспільства її незаконної діяльності; належне такій політичній партії майно може як набуватися в результаті незаконної діяльності, так і безпосередньо в ній використовуватися. Водночас використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань прямо суперечить приписам статті 14 Закону України "Про політичні партії в Україні".

Вибуття спірного нерухомого майна із власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" переслідує зазначену легітимну мету, не є самоціллю здійснюваного державою втручання, а вчиняється безпосередньо в інтересах суспільства.

Щодо критерію пропорційності, то ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набувача й лише у разі набуття майна за відплатним договором, а не у випадках його набуття за безоплатним договором, що кореспондується з приписами частини третьої статті 388 ЦК України, за змістом якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також суд застосовує у цій справі висновок, сформований у пункті 269 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, в якому зазначено, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.

Тож, з огляду на безоплатний характер спірного договору, встановлені судом обставини пов`язаності КПУ та Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення", які укладаючи правочин діяли недобросовісно та порушили публічний порядок, апеляційний господарський суд констатує, що втручання в право власності Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" не становитиме для нього надмірного тягаря й відповідатиме сталій практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене апеляційний господарський суд вважає втручання держави у право на майно правомірним.

Відповідач 1 також зазначав, що заборона політичної партії станом на момент укладення спірних договорів не передбачала своїм наслідком передання майна, коштів або інших активів партії у власність держави. Застосовуючи положення Закону України від 03.05.2022 № 2243-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони політичних партій" до спірних договорів, позивач порушує положення частини першої статті 58 Конституції України.

Здійснюючи правову кваліфікацію спірних договорів у цій справі, апеляційний господарський суд констатував, що спірні договори є нікчемними на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такі, що порушують публічний порядок. Правовим наслідком недійсності нікчемного договору є повернення кожною із сторін одержаного за таким правочином. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам в контексті недійсності спірного договору апеляційний господарський суд керувалася Законом України "Про політичні партії в Україні" в редакції, чинній на дату укладення спірних договорів.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності та врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №924/971/23, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2024 року прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, отже, відповідно до положень частини 1 статті 277 ГПК України, підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, а в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації рішення підлягає зміни, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Таким чином, апеляційна скарга задовольняється частково.

Згідно частини 14 статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідачів на користь позивача по 11407,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, а додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 02 травня 2025 року додатково стягнуто з відповідачів на користь позивача по 5368,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, додаткове рішення суду, яким вирішується питання про розподіл судових витрат, є похідним від первісного судового акту, яким у даному випадку є рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2024 року, та його невід`ємною складовою, тому часткове скасування основного судового рішення є підставою для скасування додаткового рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 32208,00 грн судового збору за подання позовної заяви (12 немайнових вимог) та 1342,00 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом першої інстанції.

У зв`язку із частковим задоволенням позову (4 немайнові вимоги про скасування державної реєстрації) з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 6039,00 грн з кожного витрат по сплаті судового збору, а у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги (відмова у позові щодо 8 вимог про визнання недійсними договорів) з позивача на користь відповідача 1 підлягає стягненню 32208,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.

3. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

4. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2024 року в наступній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, місто Київ, вулиця Ванди Василевської, будинок 7, ідентифікаційний код 35087436) на нежитловий будинок загальною площею 226,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера В, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

3. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, місто Київ, вулиця Ванди Василевської, будинок 7, ідентифікаційний код 35087436) на нежилий адміністративний будинок загальною площею 143,9 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

4. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, місто Київ, вулиця Ванди Василевської, будинок 7, ідентифікаційний код 35087436) на нежилі приміщення № 11, 12, 13 загальною площею 377,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера А,А', реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

5. Скасувати державну реєстрацію прав Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, місто Київ, вулиця Ванди Василевської, будинок 7, ідентифікаційний код 35087436) на нежиле приміщення - адміністративне загальною площею 415,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7 літера "А", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

6. Стягнути з Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, місто Київ, вулиця Ванди Василевської, будинок 7, ідентифікаційний код 35087436) на користь Міністерство юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок 13, ідентифікаційний код 00015622) судовий збір у розмірі 6039 (шість тисяч тридцять дев`ять) грн 00 коп.

7. Стягнути з Комуністичної партії України (04070, місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок 7, ідентифікаційний код 00049147) на користь Міністерство юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок 13, ідентифікаційний код 00015622) судовий збір у розмірі 6039 (шість тисяч тридцять дев`ять) грн 00 коп.

8. Після набрання рішенням законної сили видати накази."

5. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 02травня 2024 року.

6. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок 13, ідентифікаційний код 00015622) Благодійної організації "Благодійний фонд сприяння соціально незахищеним верствам населення" (03055, місто Київ, вулиця Ванди Василевської, будинок 7, ідентифікаційний код 35087436) - 32208 (тридцять дві тисячі двісті вісім гривень) 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

8. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

9. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 17.07.2025.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.О. Мальченко

В.В. Андрієнко