ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" липня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/407/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача: Бойко О.І.

від відповідача-1: адвокат Лутай Н.М.

від відповідача-2: адвокат Матвійчук А.С.

від відповідача-3: не з`явився

від відповідача-4: не з`явився

від відповідача-5: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/407/25

за позовом: Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070)

до відповідачів: 1) Приватної фірми «Оптіма» (Миколаївське шосе, № 23, м. Херсон, 73000);

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн» (Миколаївське шосе, № 23, м. Херсон, 73000);

3) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 );

4) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 );

5) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 );

про стягнення 4 099 700,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовної заявою до Приватної фірми «Оптіма», Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просить стягнути солідарно з відповідачів частину заборгованості за основною сумою кредиту за договором про надання банківської послуги - кредитної лінії № МБ-ODE-ГЛ-11490/КЛ1 від 15.02.2022, укладеного в рамках Генерального договору про надання банківських послуг № MB-ODE-ГЛ-11490 від 15.02.2021 та договором поруки № MB-ODE-П-11490/1 від 15.02.2021, договором поруки № MB-ODE-П-11490/2 від 15.02.2021, договором поруки № MB-ODE-П-11490/3 від 15.02.2021, договором поруки № MB-ODE-П-11490/4 від 15.02.2021 у розмірі 4 099 700,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення умов кредитного договору та договорів поруки, заборгованість ПФ «Оптіма» перед позивачем за основною сумою кредиту за кредитним договором станом на 27.01.2023 (включно) була не повернута та склала 5 099 700,00 грн.

Враховуючи те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі № 916/2900/22, яке набрало законної сили, з відповідачів була стягнута заборгованість за цим же кредитним договором у розмірі 1 000 000,00 грн, банк звертається до Господарського суду з позовними вимогами лише щодо часткового стягнення заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 4 099 700,00 грн, оскільки несплата відповідачами заборгованості порушує його права та охоронювані законом інтереси, як кредитодавця.

2. Стислий виклад позицій учасників справи.

2.1. Аргументи позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, зокрема, зазначив, що між Банком та ПФ «Оптіма» був укладений Генеральний договір про надання банківських послуг № МБ-ОВЕ-ГЛ-11490 від 15.02.2021, з додатковою угодою № 1 від 13.01.2022 (надалі - генеральний договір), відповідно до умов якого банк надав позичальнику банківські послуги, а позичальник зобов`язався прийняти банківські послуги та належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в Генеральному договорі, Правилах надання банківських послуг за активними банківськими операціями корпоративних клієнтів малого бізнесу, що розміщуються на інтернет-сайті Банку (за електронною адресою: https://www.pumb.ua/) та договорах про надання банківських послуг, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату банківських послуг.

Позивач вказує, що в рамках Генерального договору між банком та позичальником був укладений договір про надання банківської послуги - кредитної лінії № МБ-ОВЕ-ГЛ-11490/КЛ1 від 13.01.2022, за умовами якого позичальник отримав 5 099 700 грн із остаточним терміном погашення кредиту 27.01.2023.

Також позивач зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Генеральним договором про надання банківських послуг від 15.02.2021, між ним та ПФ «Оптіма», ТОВ «Парілайн» як заставодавцями 15.02.2021 були укладені договори забезпечення, відповідно до яких в заставу банку було передано рухоме майно, а також між банком та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 15.02.2021 були укладені договори поруки, відповідно до яких зазначені фізичні особи поручились перед банком за виконання позичальником зобов`язань за Генеральним договором у повному обсязі.

Позивач зауважує, що Генеральним договором були встановлені взаємні права і обов`язки сторін, зокрема, використання Правил банківських послуг за активними банківськими операціями корпоративних клієнтів малого бізнесу. А тому, за ствердженням позивача, саме ці Правила регулюють відносини між банком та позичальником, з яким укладений Генеральний договір, щодо надання, використання та повернення кредитних коштів, здійснення оплати банківських послуг.

Укладаючи Генеральний договір, відповідач-1 прийняв на себе всі обов`язки та набув всіх прав, передбачених цими Правилами, рівно як і банк прийняв на себе обов`язки та набув права, передбачені цими Правилами.

Позивач зазначає, що ним належним чином виконані свої обов`язки за Генеральним договором та Правилами, а саме, надано позичальнику згідно Угоди про зміну умов банківської послуги - кредитної лінії від 13.01.2022, наданої за заявою про надання банківської послуги - кредитної лінії № МБ-ODE-ГЛ-11490/КЛ1 до Генерального договору від 15.02.2021 кредитні кошти в межах кредитної лінії в сумі 5 099 700,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.47642094.60790.18906 від 18.02. 2021, а також виписками по рахунках.

Окрім того, позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що м. Херсон, який є місцем знаходження позичальника, заставодавців, поручителів та предметів застави, перебував з березня 2022 по листопад 2022 у тимчасовій окупації у зв`язку з військовою агресією російської федерації, а також у зв`язку з введенням воєнного стану та проведенням активних бойових дій на всій території України внаслідок військової агресії російської федерації проти України, банком, як заставодержателем, була втрачена можливість огляду, перевірки наявності та неушкодженості, контролю використання та переміщення предметів застави.

Також, позивач звертає увагу на те, що на час окупації стан та умови забезпечення зобов`язань (предмету застави) за Генеральним договором погіршилися внаслідок військової агресії російської федерації, а дія договору страхування на предмети застави не розповсюджується (пошкодження/знищення майна в результаті військових дій не є страховим випадком та не покривається договорами страхування). Таким чином, відбулось погіршення умов забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором.

З огляду на викладене, банк зазначає, що настала несприятлива подія, передбачена пп. 9.1.3 п. 9 цих Правил, відповідно до якого несприятливою подією, визнається «забезпечення зобов`язань за Генеральним договором втрачене та/або його стан чи умови погіршились», а тому, відповідно до приписів ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

А тому, згідно пп. 9.2.1. п. 9 Правил у випадку виникнення будь-якої із зазначених несприятливих подій, передбачених пп. 9.1.3 п. 9 цих Правил Банк набув право вимагати від відповідача-1 достроково повернути виданий йому кредит, а відповідач зобов`язаний, незважаючи на положення цих Правил та положення відповідних договорів про надання Банківських послуг, виконати таку вимогу банку і повернути суму кредиту в повному обсязі разом із платою за кредит і штрафними санкціями, що підлягають сплаті клієнтом на користь банку згідно Генерального договору, в строк не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Позивач вказує, що 03.08.2022 через систему «Клієнт-Банк» та на електронну адресу відповідача-1, було направлено повідомлення про дострокове повернення кредиту вих. №КНО-61.1.4/35 від 02.08.2022, в якому від відповідача-1 вимагалось протягом трьох банківських днів з моменту його отримання достроково повернути отримані кредитні кошти в повному обсязі, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно Генерального договору від 15.02.2021 у загальному розмірі 5 099 700,00 грн - заборгованість за основною сумою кредиту.

Банк також зазначає, що вимога вважається отриманою в день її направлення (п. 14.5 Правил), а саме 03.08.2022, а строк на її виконання сплинув 08.08.2022, однак, зазначена вимога була залишена позичальником без виконання, у зв`язку з чим починаючи з 09.08.2022 кредит є простроченим у повному обсязі.

Отже, зважаючи на те, що згідно рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/2900/22, залишеного без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024, стягнуто з відповідачів заборгованість в розмірі 1 000 000,00 грн, позивач зазначає, що він звертається до господарського суду з позовними вимогами лише щодо часткового стягнення заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 4 099 700,00 грн.

Щодо цивільно-правової відповідальності відповідачів 2, 3, 4, 5 за договорами поруки позивач вказує, що оскільки в забезпечення виконання зобов`язань відповідача-1 за Генеральним договором від 15.02.2021, з відповідачами 2,3,4,5 були укладені договори забезпечення порукою і відповідно до положень цих договорів вони поручилися перед банком за виконання відповідачем-1 його зобов`язань за Генеральним договором від 15.02.2021 в повному обсязі, а умовами договорів поруки визначено, що у разі порушення відповідачем-1 зобов`язання боржник та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає право банка, як кредитора, вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від відповідача-1, як боржника та із відповідачів 2,3,4,5, як поручителів разом, так і від кожного з них окремо.

Позивач зазначає, що, не зважаючи на те, що направлення вимоги поручителям у зв`язку з невиконанням відповідачем-1 зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування, не є обов`язковим згідно умов договорів поруки, банк 08.09.2022 через систему «Клієнт-Банк Вега», направив ТОВ «Парілайн», як поручителю, вимогу за вих. КНО-61.1.3.5/154 від 30.08.2022 щодо виконання зобов`язань за договором поруки, однак, зазначена вимога залишилась без виконання.

Позивач стверджує, що в порушення п. 2.1 ст. 2 договорів поруки відповідачі 2,3,4,5 не виконали своїх договірних зобов`язань за договорами поруки, заборгованість не сплатили, а тому їх заборгованість перед банком за основною сумою кредиту за кредитним договором від 13.01.2022, укладеним в межах Генерального договору від 15.02.2021 та договорами поруки від 15.02.2021 станом на 05.01.2025 (включно) складає 5 099 700,00 грн.

Як вказує позивач, станом на момент звернення до суду заборгованість за кредитним договором та договорами поруки погашена не була, таким чином, невиконання відповідачами своїх договірних зобов`язань є порушенням не тільки умов кредитного договору і договорів поруки, але і чинних норм законодавства, що було предметом дослідження під час розгляду Господарським судом Одеської області справи № 916/2900/22, в якій приймали участі ті самі сторони і за результатами якого 28.11.2023 судом було постановлено відповідне рішення, яке постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024 залишене в силі.

2.2. Аргументи ПФ «Оптіма».

Відповідач-1 у відповідь на позовні вимоги зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та звернув увагу на те, що заборгованість з погашення кредиту виникла не з його вини, а у зв`язку з тим, що відбулось погіршення умов забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором, банком (заставодержателем) була втрачена можливість огляду, перевірки наявності та неушкодженості, контролю використання та переміщення предмета застави; на предмети застави не розповсюджують дію договори страхування (пошкодження/ знищення майна в результаті військових дій не є страховим випадком та покривається договорами страхування), оскільки Херсонська міська територіальна громада була визнана територією активних бойових дій, а тому банком було прийнято рішення про дострокове повернення виданого відповідачу-1 кредиту.

Окрім того, відповідач-1 зазначає, що його незадовільний майновий стан утворився саме внаслідок об`єктивних, незалежних від нього обставин, а одночасне і повне виконання рішення суду в даній справі може призвести до погіршення фінансового становища відповідача-1 та подальшого його банкрутства у зв`язку з неплатоспроможністю, у зв`язку із чим, він просить суд про відстрочення виконання рішення на рік з дня його ухвалення.

2.2. Аргументи ТОВ «Парілайн».

Відповідач-2 також визнав позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що перебування території, на якій здійснює діяльність ТОВ «Парілайн» під окупацією, а наразі під постійними ворожими обстрілами негативно впливає як на ведення його господарської діяльності, так і на його фінансовий стан.

Як вказує, відповідач-2 з березня 2022 він здійснює господарську діяльність обмежено, обсяги виготовленої та реалізованої продукції значно менші, аніж обсяги, які існували до збройної агресії російської федерації проти України. Вказане частково пов`язано з тим, що більшість контрагентів не готові співпрацювати з товариством, яке здійснює свою діяльність в умовах постійних обстрілів, оскільки це може вплинути на строки поставки товару.

Відповідач-2 зауважує, що не зважаючи на вищевказані обставини, відповідач-2 продовжує здійснювати діяльність, а саме, ним укладені господарські договори на поставку цементу, бетону, піску, щебня, будівельних матеріалів з контрагентами.

Відповідач-2 також зауважує, що стягнення з нього солідарно на користь позивача заборгованості у сумі 4 099 700,00 грн, зважаючи на зменшення обсягів здійснення господарської діяльності у зв`язку з тимчасовою окупацією та постійними обстрілами м. Херсон, зменшення кількості контрагентів, скрутне матеріальне становище, становитиме для нього не помірний тягар та може призвести до повної зупинки діяльності товариства та його банкрутства, у зв`язку із чим, враховуючи відсутність вини відповідача-2 у виникненні заборгованості, скрутне матеріальне становище підприємства, внаслідок військової агресії російської федерації проти України (окупація та обстріли м. Херсон збройними силами російської федерації), відповідач-2 просить суд відстрочити виконання рішення на рік з дня його ухвалення, у разі задоволення позову.

2.3. Аргументи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідачі проти позовних вимог не заперечували та зазначені позивачем обставин визнали. Натомість лише зауважили щодо відсутності будь-якого рухомого та нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, а також зазначили про своє скрутне становище і низький дохід, якого вистачає лише на задоволення базових потреб, та просили відстрочити виконання рішення суду на один рік з дня його ухвалення.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025 позовну заяву (вх. № 422/25) було передано на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.02.2025 позовну заяву Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вх. № 422/25 від 05.02.2025) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом семи днів з дня вручення ухвали суду.

20.02.2025 засобами поштового зв`язку до суду від Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» надійшла заява (вх.№ 5765/25) про усунення недоліків, подана на виконання ухвали суду, із змісту якої вбачається фактичне усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 10.02.2025 та додані відповідні документи

25.02.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх. № 422/25 від 05.02.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/407/25. Постановлено справу № 916/407/25 розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "18" березня 2025 року об 11:40 год.

17.03.2025 на електронну адресу суду відповідачем-1 було подане, скріплене КЕП його представника, клопотання (вх. № 8733/25) про визнання поважними причин неявки представника у підготовче засідання та про його відкладення на іншу дату.

18.03.2025 у підготовчому засіданні, у зв`язку із неявкою представників відповідачів, судом була постановлена протокольна ухвала про перерву до "03" квітня 2025 року об 11:40 год, про що відповідачі були повідомлені ухвалою суду від 18.03.2025, постановленою в порядку ст.120 ГПК України.

28.03.2025 до суду від представника Приватної фірми «Оптіма» надійшло клопотання (вх.№ 10005/25) про його участь у підготовчому засіданні 03.04.2025 об 11:40 год. та у всіх наступних засіданнях під час розгляду справи № 916/407/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була задоволена відповідною ухвалою суду від 02.04.2025.

Того ж дня, представник ПФ «Оптіма» надав до суду заяву (вх. № 10009/25) про відстрочення виконання рішення суду разом із письмовими доказами на її обґрунтування.

31.03.2025 ОСОБА_1 надав до канцелярії суду заяву (вх. № 10167/25) про відстрочення виконання рішення суду разом із письмовими доказами на її обґрунтування.

Також, через систему «Електронний суд» і ТОВ «Парілайн» подало до суду заяву (вх. № 10274/25 від 31.03.2025) про відстрочення виконання рішення суду разом із відповідними письмовими доказами на її обґрунтування.

01.04.2025 за вх.№ 10301/25 до суду від представника ТОВ «Парілайн» надійшло клопотання про його участь у підготовчому засіданні 03.04.2025 об 11:40 год. та всіх наступних засіданнях під час розгляду справи № 916/407/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, у задоволенні якої судом було відмовлено відповідною ухвалою від 02.04.2025.

Окрім того, 01.04.2025 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду із заявами (вх. № 10409/25 та № 10410/25 відповідно) про відстрочення виконання рішення суду, до яких також буди додані письмові докази на їх обґрунтування.

03.04.2025 у підготовчому засіданні, у зв`язку із надходженням від відповідачів заяв про відстрочення виконання судового рішення та клопотанням позивача про надання йому часу для ознайомлення із вказаними заявами, судом була постановлена протокольна ухвала про перерву до "24" квітня 2025 року о 12:20 год., про що відсутні у підготовчому засіданні відповідачу були повідомлені ухвалою суду від 03.04.2025 відповідно до приписів ст. 120 ГПК України.

16.04.2025 через систему «Електронний суд» відповідач-2 подав до суду клопотання (вх. № 12286/25) про надання можливості його представнику приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке судом було задоволено відповідною ухвалою від 22.04.2025.

24.04.2025 через систему «Електронний суд» позивач надав до суду заперечення (вх. №№ 13121/25, 13141/25) на заяви відповідачів про відстрочення виконання рішення суду, які судом були долучені до матеріалів справи.

24.04.2025 у підготовчому засіданні, у зв`язку з оголошенням представниками відповідача-1 та відповідача-2 усних заяв про визнання позову, судом, з метою надання можливості оформлення цих заяв у письмовому вигляді, були постановлені протокольні ухвали про продовження строку підготовчого провадження за ініціативою суду на 30 днів та про перерву в підготовчому засіданні до "13" травня 2025 року об 11:20 год.

Ухвалою суду від 24.04.2025, постановленою відповідно до вимог ст. 120 ГПК України, інші відповідача, які не були присутні у підготовчому засіданні, були повідомлені про дату, місце та час наступного підготовчого засідання.

13.05.2025 від ПФ «Оптіма» та ТОВ «Парілайн» надійшли заяви (вх. № 15151/25, №15157/25), сформовані в системі «Електронний суд» 12.05.2025, про визнання позову, які судом були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

13.05.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/407/25, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/407/25 до судового розгляду по суті на "27" травня 2025 року о 12:20 год. Окрім того, призначено резервну дату судового засідання з розгляду справи № 916/407/25 по суті на 24 червня 2025 року о 12:00 год.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про дату, місце та час розгляду справи № 916/407/25 по суті судом було повідомлено відповідно до вимог ст. 120 ГПК України відповідною ухвалою від 14.05.2025.

16.05.2025 через систему «Електронний суд» відповідача-1 звернувся до суду з клопотанням (вх. № 15642/25), в якому, у зв`язку із перебуванням представника у щорічній відпустці, просив відкласти розгляд справи по суті, призначений на 27.05.2025, на іншу дату.

20.05.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача-2 також надійшло клопотання (вх. № 15954/25) про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке обґрунтоване перебуванням представника у щорічній відпустці.

27.05.2025 у судовому засіданні, врахувавши клопотання відповідачів 1, 2 та у зв`язку із першою неявкою їх представників, судом була постановлена протокольна ухвала про перерву, згідно раніше визначеної резервної дати, до 24 червня 2025 року о 12:00 год.

19.06.2025 через систему «Електронний суд» позивач подав до суду письмову вступну промову (вх. № 19452/25), яку судом долучено до матеріалів справи.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі № 916/407/25 на 24.06.2025 о 12:00 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Цісельського О.В. у період з 23.06.2025 по 25.06.2025 включно у відпустці.

26.06.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/407/25 призначено на "10" липня 2025 року о 12:20 год.

Під час розгляду справи по суті представник позивача та представники відповідачів 1, 2 виступили із вступною промовою, судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Позивач у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтовуючи свою позицію доводами та аргументами, викладеними у заявах по суті спору, письмових поясненнях та наданими суду доказами.

Відповідачі - ПФ «Оптіма» та ТОВ «Парілайн» позовні вимоги визнали повністю, просили суд відстрочити виконання судового рішення на один рік.

Відповідачі 3, 4, 5 про час та дату судового розгляду справи по суті повідомлялися судом належним чином - шляхом направлення ухвал суду на їх офіційні поштові адреси та публікацією оголошень на офіційному сайті судової влади, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення, повернуті суду у зв`язку із відсутністю відповідачів за їх поштовою адресою та копіями оголошень, проте в судові засідання з розгляду справи по суті їх представники жодного разу в суд не з`явилися, у поданих до суду заявах проти позовних вимог не заперечували, проти просили відстрочити виконання судового рішення на один рік.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання (заяви) були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, були б достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судових засідань тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо належного повідомлення всіх учасників справи, а також всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилалися під час судового розгляду як на підставу своїх вимог і заперечень, а також судом були безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

Враховуючи наведене, 01.07.2025 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, після завершення якої судом, відповідно до ч.1 ст.219 ГПК України, було проголошено скорочене рішення.

Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Відтак, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

15.02.2021 між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (Банк, позивач, АТ «ПУМБ») та Приватною фірмою «Оптіма» (клієнт, відповідач-1, ПФ «Оптіма») був укладений Генеральний договір про надання банківських послуг № МБ-ODЕ-ГЛ-11490 (далі - Генеральний договір від 15.02.2021) зі змінами та доповненнями до нього, внесеними додатковою угодою №1 від 13.01.2022, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати клієнту банківські послуги, а клієнт зобов`язався прийняти банківські послуги та належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в договорі, Правилах надання банківських послуг за активними банківськими операціями корпоративних клієнтів малого бізнесу, що розміщуються на інтернет-сайті Банку (за електронною адресою: https://www.рumb.uа/) (надалі - Правила) та договорах про надання банківських послуг, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату банківських послуг.

При цьому, в розділі І «Преамбула» Генерального договору, зокрема, встановлено: генеральний ліміт - 5 100 000,00 гривень; дата закінчення строку дії генерального ліміту: 27 грудня 2025 року (п. А10, А11 Генерального договору).

Згідно з п. 1.3 Генерального договору, з метою отримання банківської послуги в межах договору клієнт подає до Банком заявку про надання банківської послуги відповідно до Правил.

15.02.2021 ПФ «Оптіма» звернулось до позивача із заявою про надання банківської послуги-кредитної лінії № МБ-ODЕ-ГЛ-11490/КЛ1, відповідно до якої визначено: цільове призначення: фінансування оборотного капіталу, ліміт банківської послуги 5 099 700,00 грн; дата припинення чинності ліміту банківської послуги: 27 січня 20023 року включно.

Отже, в рамках Генерального договору між Банком та ПФ «Оптіма» як позичальником був укладений договір про надання банківської послуги - кредитної лінії № МБ-ODЕ-ГЛ-11490/КЛ1 від 15.02.2021, в редакції Угоди від 13.01.2022 про зміну банківської послуги-кредитної лінії, наданої за заявою про надання банківської послуги-кредитної лінії МБ-ODЕ-ГЛ-11490/КЛ1 від 15.02.2021 до Генерального договору від 15.02.2021, у зв`язку з отриманням клієнтом права на участь у державній програмі (далі- кредитний договір); цільове призначення: антикризовий кредит (обігові), фінансування оборотного капіталу; ліміт банківської послуги 5 099 700,00 грн. Встановлено відповідний Графік зменшення ліміту заборгованості.

За умовами п. 2.2 Генерального договору від 15.02.2021 (в редакції додаткової угоди № 1) та п. 3.1 Правил, Банк надає клієнту банківські послуги, а клієнт приймає банківські послуги та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в цьому договорі, Правилах та договорах про надання банківських послуг, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату банківських послуг.

Згідно з п. 2.3 Генерального договору (в редакції додаткової угоди № 1), з метою отримання банківської послуги в межах договору клієнт укладає з Банком договір про надання відповідної банківської послуги. Договір про надання відповідної банківської послуги є невід`ємною частиною цього договору.

Матеріали справи свідчать, що на підставі договору про надання банківської послуги - кредитної лінії № МБ-ODЕ-ГЛ-11490/КЛ1 від 15.02.2021 Банком було перераховано на рахунок ПФ «Оптіма» кредитні кошти в загальному розмірі 5099700,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № ТК.47642094.60790.18906 від 18.02.2021 та відповідною випискою по рахунку відповідача-1 за період з 15.02.2021 по 05.01.2025.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань ПФ «Оптіма» за Генеральним договором від 15.02.2021 Банком були укладені наступні договори застави рухомого майна, яке знаходиться за адресою: 73000, Херсонська область, м. Херсон, Миколаївське шосе, буд. 23:

- договір застави рухомого майна № МБ-ODЕ-РМ-11490/5/bpm від 15.02.2021, укладений між Банком та ПФ «Оптіма», відповідно до якого в заставу Банку було передано рухоме майно, опис та перелік якого вказані в п.2.1 зазначеного договору застави;

- договір застави рухомого майна № МБ-ODЕ-РМ-11490/6/bpm від 15.02.2021, укладений між Банком та ТОВ «Парілайн», відповідно до якого в заставу Банку було передано рухоме майно, опис та перелік якого вказані в п.2.1 зазначеного договору застави;

- договір застави рухомого майна № МБ-ODЕ-РМ-11490/7 від 15.02.2021, укладений між Банком та ПФ «Оптіма», відповідно до якого в заставу Банку було передано рухоме майно, опис та перелік якого вказані в п.2.1 зазначеного договору застави;

Окрім того, для забезпечення виконання ПФ «Оптіма» своїх грошових зобов`язань за Генеральним договором від 15.02.2021, Банком були укладені договори поруки, а саме:

- договір поруки № МБ-ODЕ-П-11490/1 від 15.02.2021, укладений з ТОВ «Парілайн» (поручитель 1, відповідач-2);

- договір поруки № МБ-ODЕ-П-11490/2 від 15.02.2021, укладений з ОСОБА_1 (поручитель 2, відповідач-3);

- договір поруки № МБ-ODЕ-П-11490/3 від 15.02.2021, укладений з ОСОБА_2 (поручитель 3, відповідач-4);

- договір поруки № МБ-ODЕ-П-11490/4 від 15.02.2021, укладений з ОСОБА_3 (поручитель 4, відповідач-5).

Відповідно до умов п.1.1. вищезазначених договорів поруки, поручителі поручилися перед кредитором за виконання наступних зобов`язань в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісії, неустойки, витрат кредитора тощо, боржника ПФ «Оптіма» за основним зобов`язанням, до складу якого входить: Генеральний договір про надання банківських послуг № МБ-ODЕ-ГЛ-11490 від 15.02.2021, з генеральним лімітом 5100000,00 грн, дата закінчення строку дії генерального ліміту - 27.12.2025, максимальна процентна ставка - 40,0% річних, з усіма діючими та такими, що можуть бути внесені у майбутньому змінами та доповненнями.

Умовами п. 1.2. означених договорів поруку передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання такий боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.1 договорів поруки передбачено, що в разі порушення зобов`язання боржником (у тому числі невиконання та/або неналежного виконання боржником зобов`язання у строки, визначені договором, з якого випливає зобов`язання), поручитель зобов`язаний в перший день порушення боржником зобов`язання (або певної його частини) виконати таке зобов`язання (або певну його частину) незалежно від факту направлення йому кредитором відповідної вимоги. При цьому кредитор не зобов`язаний підтверджувати буд-яким чином факт порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до п. 5.1 договорів поруки повідомлення в електронній формі можуть бути направлені поручителю, зокрема, на е-mail поручителя, зазначений в договорі поруки. Датою отримання таких повідомлень вважається дата їх відправлення (якщо відправлення було здійснено до спливу банківського дня) або наступний банківський день (якщо відправлення було здійснено після спливу банківського дня), або перший за днем відправлення банківський день (якщо відправлення було здійснено у неробочий день).

Згідно з п. 3.1 та п. 3.2 Генерального договору (в редакції додаткової угоди № 1) підписанням Генерального договору клієнт підтверджує своє ознайомлення та повну, безумовну, остаточну безстрокову і безвідкличну згоду з усіма умовами Правил. З моменту укладання Генерального договору Правила стають його невід`ємною частиною. Підписанням Генерального договору клієнт підтверджує отримання ним у день підписання Генерального договору (за обраним ним способом) тексту Правил.

Відповідно до п. 9.1. Правил несприятливою подією, зокрема, є наступні події: забезпечення зобов`язань за генеральним договором втрачене та/або його стан чи умови погіршились (пп. 9.1.3); наявні або потенційні зміни на грошово-кредитному ринку України, зумовлені змінами у грошово-кредитній політиці України, змінами банківського законодавства України, змінами економічної ситуації в Україні в цілому (економічна криза), а також міжнародної економічної ситуації, в тому числі, але не виключно: зміни процентної політики, в тому числі на ринку України або на міжнародних ринках процентних ставок на залучені Банком кошти, в тому числі, внаслідок прийняття Національним банком України, іншими органами державної влади та управління рішень, які впливають на стан кредитного ринку України, несприятливі коливання вартості цінних паперів та товарів, курсів іноземних валют тощо (пп. 9.1.9.).

Приписами пп. 9.2.1 п. 9.9 розділу 9 Правил встановлено, що у випадку виникнення будь-якої із перелічених несприятливих подій Банк набуває право вимагати від клієнта достроково повернути виданий клієнту кредит, а клієнт зобов`язаний, незважаючи на положення цих Правил та положення відповідних договорів про надання банківських послуг, виконати таку вимогу Банку і повернути суму кредиту в повному обсязі разом із платою за кредит і штрафними санкціями, що підлягають сплаті клієнтом на користь Банку згідно Генерального договору, в строк не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

В пункті п. 14.5. розділу 14 Правил передбачено, що повідомлення вважаються поданими належним чином, в т.ч., якщо вони надіслані в електронній формі засобами системи дистанційного обслуговування клієнтів, запровадженої у Банку (зокрема, система «Клієнт/Банк/ «Інтернет Банкінг» тощо), системи електронного документообігу «Вчасно». Сторони погодили, що датою отримання таких повідомлень вважається дата його відправлення (якщо таке відправлення було здійснене до спливу банківського дня) або наступний банківський день (якщо відправлення було здійснене після спливу банківського дня) або перший за днем відправлення банківський день (якщо відправлення було здійснене у вихідний, святковий або інший неробочий день).

Крім того, Банк має право направляти повідомлення клієнту, використовуючи сервіси систем миттєвих повідомлень-месенджерів (зокрема, SMS/Viber/Telegram-повідомлення) на номер телефону уповноваженого представника клієнта, електронним повідомленням на e-mail уповноваженого представника Клієнта, що зазначені в Генеральному договорі про надання банківських послуг чи договорі про надання банківської послуги. Сторони приймають на себе ризики та всю відповідальність за дії будь-яких осіб, які отримали доступ до засобів системи зв`язку і передачі повідомлень, яку вони використовують.

Клієнт погоджується з тим, що повідомлення направлені йому Банком будь-яким із способів, зазначених у цьому розділі Правил, будуть вважатися поданими належним чином та способом, що дозволяє встановити дату їх відправлення. Сторони погодились, що вони вправі на свій розсуд обирати передбачені для них цими Правилами способи подання документів та/або повідомлень, передбачені Генеральним договором, за винятком випадків, коли Генеральним договором або законом передбачені виключна форма та/або спосіб направлення документів та/або повідомлень.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан на всій території України, у зв`язку із чим 25.04.2022 Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказом №75 від 25.04.2022 (в редакції наказу №169 від 27.07.2022) був затверджений "Перелік територіальних громад які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23.07.2022".

Відповідно до наведеного наказу Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Херсонська громада була внесена до затвердженого переліку.

Оскільки рухоме майно, яке виступало предметом застави та відповідачі (виходячи з місця їх реєстрації) перебували на тимчасово окупованих територіях, Банком, як заставодержателем, була втрачена можливість огляду, перевірки наявності та неушкодженості, контролю використання та переміщення предмета застави.

Окрім того, на предмети застави не розповсюджують свою дію договори страхування (пошкодження/знищення майна в результаті військових дій не є страховим випадком та не покривається договорами страхування).

03.08.2022 Банк, керуючись п.п. 9.2.1 Правил, через систему «Клієнт-Банк» та на електронну адресу - , зазначену в Генеральному договорі від 15.02.2021 та договорі про надання банківської послуги, направив ПФ «Оптіма» повідомлення про дострокове повернення кредиту за вих. №КНО-61.1.4/35 від 02.08.2022, в якому вимагав протягом трьох банківських днів з моменту отримання цього повідомлення достроково повернути отримані від Банку кредитні кошти в повному обсязі, що підлягають сплаті позичальником на користь Банку згідно Генерального договору від 15.02.2021 у загальному розмірі 5099700, грн як заборгованість за основою сумою кредиту. Вказане повідомлення підписано з використанням кваліфікованого електронного підпису повноважного представника Банку.

Окрім того, Банк 08.09.2022 через систему «Клієнт-Банк Вега» направив поручителю 1 - ТОВ «Парілайн», вимогу за вих. № КНО-61.1.3.5/154 від 30.08.2022 щодо виконання зобов`язань за договором поруки.

У жовтні 2022 року АТ «Перший Український міжнародний банк» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Приватної фірми «Оптіма», Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення частини заборгованості за основною сумою кредиту за договором про надання банківської послуги - кредитної лінії №МБ-МБ-ОDЕ-ГЛ-11490/КЛ1 від 13.01.2022, укладеного в рамках Генерального договору про надання банківських послуг №МБ-ОDЕ-ГЛ-11490 від 15.02.2021, та договорами поруки: №МБ-ОDЕ-П-11490/1 від 15.02.2021, №МБ-ОDЕ-П-11490/2 від 15.02.2021, №МБ-ОDЕ-П-11490/3 від 15.02.2021 та №МБ-ОDЕ-П-11490/4 у розмірі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2023, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024, у справі № 916/2900/22 первісний позов задоволено в повному обсязі та стягнуто солідарно з ПФ «Оптіма», ТОВ «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частину заборгованості за основною сумою кредиту за договором про надання банківської послуги - кредитної лінії №МБ-МБ-ОDЕ-ГЛ-11490/КЛ1 від 13.01.2022, укладеного в рамках Генерального договору про надання банківських послуг №МБ-ОDЕ-ГЛ-11490 від 15.02.2021, та договором поруки №МБ-ОDЕ-П-11490/1 від 15.02.2021, договором поруки №МБ-ОDЕ-П-11490/2 від 15.02.2021, договором поруки №МБ-ОDЕ-П-11490/3 від 15.02.2021 та договором поруки №МБ-ОDЕ-П-11490/4 у розмірі 1 000 000,00 грн, та 15 000,00 грн судового збору за подання позовної заяви. В задоволені зустрічного позову ПФ «Оптіма» до АТ «ПУМБ» відмовлено повністю.

Як стверджує позивач та встановлено судом, дату припинення чинності ліміту банківської послуги, а отже, строк погашення заборгованості за кредитом, визначено до 27.01.2023 включно.

Отже посилаючись на вищенаведені обставини, у зв`язку із невиконанням відповідачами зобов`язань щодо повернення Банку кредитних коштів у встановлений договором строк, позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 4 099 700,00 грн, що є правом позивача.

Відповідачі в процесі розгляду справи позовні вимоги фактично визнали у повному обсязі.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Як зазначено в Конституції України - кожному гарантується право на судовий захист (ст. 55 Конституції).

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій України» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Стаття 13 Конвенції визначає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частина 6 п. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначає що справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства

Стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб… Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах… У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Частина 1 ст.15 ЦК України вказує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

У відповідності до ст. 345 ГК України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту..

У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що договори укладені між сторонами по справі, як цивільно - правові правочини є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтями 525, 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1-2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банком є юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з п.7.1.2. ст.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно з п.30.1. ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

6. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За умовами ч.ч.1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі №909/51/19 вказав, що ключовою рисою цивільного права є автономія волі сторін, яка знаходить своє втілення у принципі свободи договору.

Свобода договору, закріплена у якості однієї із засад цивільного законодавства, сформульована у статтях 6 та 627 ЦК України, у відповідності до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарський суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.03.2021 у справі №904/2073/19, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами договору. Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами шляхом укладення договору. На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

Як було встановлено судом, між позивачем та відповідачем-1 виникли договірні зобов`язання, за умовами яких позивач зобов`язався надати відповідачу-1 у користування кредитні кошти, а відповідач-1, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит у строки, які погоджені сторонами у кредитному договорі (кінцевий термін повернення кредиту 27.01.2023).

При цьому, як встановлено судом, задля забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 15.02.2021 між АТ «ПУМБ» та ТОВ «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені вищеозначені договои поруки, предметом яких є надання поруки перед кредитором за виконання ПФ «Оптіма» зобов`язань за кредитним договором, укладеним в рамках генерального договору про надання банківських послуг № МБ-ODЕ-ГЛ-11490 від 15.02.2021.

Відповідачами не надано заперечень щодо факту укладення між сторонами кредитного договору та договорів поруки шляхом фактичного їх підписання. Докази, що спростовують ці обставини, в матеріалах господарської справи відсутні та суду не надавались.

Окрім того, відповідачі заперечень щодо викладених у договорах умов не висловлювали, питання про зміну умов договорів не порушували. Сторони підтвердили, що погодили умови договорів та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Беручи до уваги встановлену статтею 204 ЦК України та неспростовану в межах цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності означених договорів, суд вважає їх належною у розумінні статей 11, 509 ЦК України та статей 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договорами кореспондуючих прав і обов`язків сторін.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов кредитного договору позивачем був наданий кредит з лімітом кредитних коштів у розмірі 5100000,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером №ТR.47642094.60790.18906 від 18.02.2021, а також відображено у доданих до позову банківських виписках.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Доказом наявності заборгованості у спорах, що виникають з кредитних відносин, є первинний бухгалтерський документ у формі виписки банку по рахунку відповідача, де відображаються усі операції, які відбуваються з коштами.

З урахуванням вимог ст.41 Закону України «Про Національний банк України», Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних операцій. Виходячи із зазначеного, виписки по рахунках є належними доказами підтвердження видачі кредиту та наявності заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується виконання позивачем у повному обсязі зобов`язань за договором кредиту, а саме надання відповідачу-1 кредитних коштів із встановленим лімітом. Таким чином, суд констатує, що позивачем належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та надано відповідачу-1 кредитні кошти.

Із змісту статті 530 ЦК України слідує, що однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі. При цьому коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним, що є порушенням умов договору.

Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц зазначив, що принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене, зокрема у належний строк (термін).

Дослідивши пояснення та розрахунок позивача, суд зазначає, що заборгованість за кредитом, отриманим згідно з кредитним договором, це сукупність усіх коштів, які позичальник повинен заплатити банку протягом періоду кредитування, а саме тіло кредиту, відсотки за користування кредитом та інші нарахування передбачені відповідним договором та чинним законодавством.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що відповідачем-1 порушено взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту у погоджений між сторонам строк, що мало наслідком виникнення кредитної заборгованості перед позивачем.

Судом встановлено та відповідачами не спростовано, що Приватна фірма «Оптіма» отримані кредитні кошти у строк та в сумі визначеній договором не повернула.

Відповідач-1 наявності заборгованості зі сплати кредитних коштів у строк та в сумі 4099700,00 грн не спростовував, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що дослідженні в ході судового розгляду, власного контррозрахунку не надав.

З огляду на вказане, враховуючи положення договорів поруки, суд вказує, що обов`язок зі сплати заборгованості по кредитному договору наявний як у Приватної фірми «Оптіма», так і у Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як поручителів.

Судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених вище судом доказів у їх сукупності.

Суд також зауважує, що до позовної заяви позивачем подані належні докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування у цій справі, зокрема виникнення між сторонами кредитних правовідносин, видачі кредитних коштів, наявність солідарного обов`язку та повернення кредитних коштів.

Несплатою позивачу отриманих кредитних коштів за вищевказаним кредитним договором відповідачі порушили умови укладених між ними та позивачем договорів, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України. В свою чергу вказані обставини є підставою для стягнення заявленої суми заборгованості у судовому порядку.

В свою чергу, статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік прав та обов`язків учасників справи.

Відповідно до ч.2 п.1 ст.46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як зазначено у ч.1, 2 ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Частиною 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Пунктом 6 ст. 236 ГПК України визначено, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Наразі слід зазначити, що визнання відповідачами позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

Положеннями частини 3 статті 56 ГПК України визначено право юридичної особи брати участь у справі через представника, повноваження якого підтверджуються довіреністю, виданою юридичною особою (пункт 1 частини 1 статті 60 ГПК України). Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Також, як вже зазначалось вище, відповідачами ПФ «Оптіма» та ТОВ «Парілайн» було визнано в повному обсязі заявлені позивачем позовні вимоги, про що подані заяви (вх. № 15151/25 та вх. № 15157/25 від 13.05.2025), які підписані представниками відповідачів - адвокатами Лугай Н.М. та Матвійчук А.С. відповідно, повноваження яких підтверджуються відповідними ордерами на надання правничої допомоги.

Окрім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у поданих ними особисто заявах про відстрочення виконання судового рішення підтверджено обставини, викладені позивачем, та відповідно існування спірної заборгованості, у зв`язку з чим суд розцінює вказане як фактичне визнання позовних вимог.

З урахуванням викладеного, оскільки заборгованість за кредитним договором станом на час прийняття процесуального рішення у цій справі не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, то позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів частини заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 4099700,00 грн є правомірними та обґрунтованими, підтверджені належними доказами, тому підлягають задоволенню.

Щодо поданих відповідачами заяв про відстрочення виконання рішення суду строком до одного року, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень має місце у нормах статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до частини другої якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.327 ГПК України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009, виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

За приписами ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі «Шмалько проти України» зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

За таких обставин суд констатує, що відповідно до положень Конституції України, рішення суду у даній справі, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

Водночас, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, а відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні вказаної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання, Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Частиною 1 ст.331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3, 4 статті 331 ГПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Приписами ч.5 ст.331 ГПК України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Відтак, дійсно, на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України»). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі «Крапивницький та інші проти України», заява №60858/00).

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності як застосування самого механізму відстрочення виконання рішення суду, так і строків відстрочення його виконання, в цілому. Наявність підстав для відстрочення має бути доведена боржником. Оцінюючи доводи заяви про відстрочення виконання судового рішення судом повинно враховуватись, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилення від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, а й його намір, що свідчить про бажання виконати рішення.

Аналіз вищенаведеного свідчить, що відстрочка виконання рішення суду можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

Таким чином, законодавець пов`язує відстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, які повинні досліджуватися та оцінюватися не тільки з урахуванням доводів боржника, а й з огляду на заперечення кредитора.

Зокрема, необхідно врахувати наслідки невиконання рішення у встановлений строк для стягувача при затримці виконання рішення.

Безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Конституційний суд України у рішенні від 26.06.2013 у справі №5-рп/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень п.2 ч.2 ст.17, п.8 ч.1 ст.26, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» наголошує, що за судовою практикою до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для відстрочки його виконання, належать хвороба боржника або членів його сім`ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відтак, за висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 26.06.2013 №5-пр/2013 у справі №1-7/2013, підставою для застосування розстрочки виконання судового рішення є наявність об`єктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Як зазначено в згаданому рішенні Конституційного Суду України, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Суд враховує, що Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд має право відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Правовий аналіз статей 239 та 331 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість відстрочення виконання рішення, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених сум, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Суд зазначає, що при розгляді заяв про надання розстрочки чи відстрочки виконання рішення суду повинен встановити чи не порушає це інтереси обох сторін, оскільки, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочення виконання рішення, господарський суд також повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президентом України підписаний Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року. Воєнний стан в Україні введено з 5:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалася.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ведення воєнного стану, неодмінно впливає на спроможність своєчасного виконання судових рішень, проте не лише для бюджетних установ, підприємств та організацій, а також і в значній мірі для фізичних осіб-підприємців та підприємств, товариств тощо, які в певній мірі втратили можливості повноцінно проводити свою господарську діяльність.

Очевидно, що в умовах воєнного стану фізичні особи та господарюючі суб`єкти на всій території країни зазнали та зазнають на собі вплив від військової агресії, що викликане порушенням господарських ланцюгів з суміжними підприємствами, порушенням стабільності критично важливих питань діяльності у сфері електропостачання, водопостачання та теплопостачання.

Суд зазначає, що загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне здійснення господарської діяльності. Однак, суд зауважує, що ступінь цього впливу є різним.

Враховуючи, що існування заборгованості підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки п.1 ст.6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», у справі «Бурдов проти Росії», у справі «Ясюнієне проти Литви»).

Суд також зазначає, що введення в Україні воєнного стану, військова агресія проти України та правовий режим військового стану в країні негативно впливають на всіх сторін даної справи, а складне фінансове становище відповідачів, двоє з яких є виробниками будівельних матеріалів, а троє фізичних осіб є пенсіонерами та фактично внутрішньо переміщеними особами, та їх низька платоспроможність є підставою для надання відстрочки виконання судового рішення.

Таким чином, існування на території України надзвичайних обставин, а саме - введення з 24.02.2022 воєнного стану, безперечно негативно впливає на можливість здійснення ефективного ведення господарської діяльності суб`єктами господарювання, місцезнаходженням діяльності яких є території, що опинились в тимчасовій окупації, на спроможність ними проводити розрахунки за заборгованістю перед кредиторами, а також обмежує безперешкодне користування та розпорядження майном, що знаходиться на території тимчасової окупації та, відповідно, впливає на їх фінансовий стан.

Отже, господарський суд враховує режим воєнного стану в країні як зазначену у п. 3 ч. 4 ст. 331 ГПК України надзвичайну подію, що, зокрема, вплинуло на результати господарської діяльності заявника, тож обставини несення підприємством ризиків господарської діяльності та виконання судового рішення, яке не ставиться у залежність від відсутності коштів боржника, до уваги не приймаються як підстави відмови у відстроченні виконання судового рішення.

Суд також враховує, що відповідачі повністю визнали заборгованість та не мають наміру ухилятися від виконання судового рішення, про що свідчить позиція останніх. Скрутний фінансовий та майновий стан боржників повністю підтверджується наданими до матеріалів справи доказами, зокрема фінансовою звітністю відповідачів 1, 2 та відповідними довідками про доходи відповідачів 3, 4, 5.

Також суд приймає до уваги, що ТОВ «Парілайн» надано докази можливості виконати рішення суду за умови надання відстрочки виконання рішення, зокрема, на підтвердження наявності можливого джерела погашення заборгованості перед стягувачем додано договори поставки, укладені відповідачем-2, як продавцем, з контрагентами.

Слід зазначити, що в даному випадку боржники, посилаючись на скрутне фінансове становище та воєнний стан на території України, не ухиляються від виконання судового рішення, а лише вказують про неможливість погашення наявної заборгованості за судовим рішенням перед стягувачем на теперішній час в повному обсязі.

Перелік «обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення» у національному законодавстві є нечітким. Обмеження стосовно можливого та допустимого строку відстрочки (розстрочки) виконання остаточного рішення у законі відсутнє.

Отже, суд, який прийняв рішення, має широкі дискреційні повноваження щодо підстав та строку для надання відстрочки виконання рішення, і у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази і вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення таких процесуальних дій.

Суд, давши оцінку дотримання принципу пропорційності, тобто встановлення справедливого балансу між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав стягувача і можливістю тимчасового обмеження його права на законне сподівання отримати кошти, дійшов висновку, що наведені боржниками обставини є такими, що істотно ускладнюють негайне виконання рішення про стягнення грошових коштів на користь стягувача наразі та будуть усунуті в майбутньому.

Суд вважає, що негайне звернення стягнення на кошти і майно боржників у виконавчому провадженні хоча й може забезпечити виконання цього рішення, однак з великою вірогідністю не буде сприяти ефективному відновленню та може критично вплинути на діяльність та життя відповідачів. За таких обставин, господарський суд погоджується із доводами відповідачів, що негайне виконання рішення суду може стати фактичним блокуванням діяльності суб`єктів господарювання.

За таких обставини, на які посилаються відповідачі, з урахуванням положень ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приходить до висновку, що одномоментне виконання рішення господарського суду на теперішній час унеможливлюється відсутністю у них необхідних коштів, а відстрочення виконання рішення суду надасть можливість боржникам повноцінно здійснювати господарську діяльність, зберегти людський ресурс (кадри), матеріально-технічну базу та сплатити суму заборгованості в повному обсязі.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачі надали достатні докази та навели переконливі аргументи, які свідчать, що зазначені у заявах обставини ускладнюють негайне виконання рішення у цій справі. Відстрочення виконання рішення для боржників в цьому випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, боржники лише намагаються через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, відновити нормальну господарську діяльність з метою забезпечення повного виконання рішення та погашення заборгованості перед позивачем.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно норм чинного законодавства рішення суду є обов`язковим до виконання, факт надання боржникам відстрочки виконання рішення, не звільняє їх від обов`язку виконання рішення суду, а отже й від вжиття останніми максимально можливих заходів, спрямованих на виконання прийнятого у даній справі судового рішення.

В контексті зазначеного, суд звертає увагу, що передбачена процесуальним законом можливість відстрочення виконання судового рішення не є інструментом ухилення від виконання судового рішення та жодним чином не звільняє відповідачів від виконання взятих на себе зобов`язань та виконання вимог стягувача. Проте, надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін.

Тобто, у даному разі, питання відстрочення виконання судового рішення ніяким чином не нівелює статус заборгованості боржників перед стягувачем та не звільняє від обов`язку його сплати, а навпаки полягає у організації та створенні умов для подальшого виконання рішення суду.

На цілковите переконання суду, виходячи із зазначених відповідачами у заяві обставин, а також поданих доказів, відстрочення виконання судового рішення дасть їм реальну можливість стабілізувати фінансовий стан та згідно запропонованого терміну відстрочення, без значного фінансового навантаження, виконати судове рішення, а стягувачу - можливість реального отримання грошових коштів, що свідчить про дотримання справедливого балансу інтересів сторін.

Отже, відстрочення виконання судового рішення в подальшому призведе до його реального виконання. При цьому через досить нетривалий проміжок часу. Позаяк, не надання такого відстрочення може взагалі призвести до невиконання судового рішення на користь стягувача, що порушить його інтереси в отриманні належних йому грошових коштів.

Враховуючи викладене вище та те, що таке прострочення не призвело до збитків позивача (протилежного матеріали справи доказів не містять), зважаючи на те, що відстрочення виконання рішення узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, а також не призведе до порушення балансу інтересів сторін, суд вважає, що наявні правові підстави для відстрочення виконання рішення у даній справі.

Проте, визначення періоду відстрочення виконання рішення суду належить до дискреційних повноважень суду. Дискреційне повноваження суду може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким (постанова Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 926/4693/23).

Разом з цим, задля дотримання балансу інтересів сторін, а також враховуючи при цьому, що відстрочення виконання рішення суду до 10.07.2026 може призвести до істотного порушення права позивача на отримання присуджених до стягнення коштів і, тим самим, захисту його майнових прав, суд зменшує період відстрочення до 10.01.2026, оскільки у цій справі позивачем була заявлена лише до стягнення заборгованість за неповернутим кредитом, а проценти та штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) до стягнення не заявлялися.

При цьому, вказаний судом строк відстрочення виконання судового рішення не є надмірно тривалим і не може вважатися таким, що суперечить вимогам розумності такого строку з огляду на правовий зміст статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та створить сприятливі умови для виконання боржником судового рішення на користь стягувача.

Водночас господарський суд наголошує на тому, що відстрочення виконання рішення жодним чином не зменшує суму грошових коштів, яка має бути сплачена відповідачами на виконання рішення Господарського суду Одеської області, натомість таке відстрочення забезпечить реальне виконання останнім цього рішення без накопичення боргів, тобто дозволить досягти мети виконання судового рішення з дотриманням балансу інтересів обох сторін (співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора), тим більше, що тривалість відповідного відстрочення для стягувача не є надмірною та підлягає визначенню з урахуванням дозволених процесуальним законом меж.

Відтак, зважаючи на викладене, приймаючи до уваги середньостатистичні показники тривалості виконавчого провадження з виконання рішень суду, беручи до уваги фінансовий стан боржників та ступінь їх вини у виникненні спору, а також інтереси кожної із сторін, в тому числі і матеріальні, суд вважає, що відстрочення виконання судового рішення загалом на 6 місяців сприятиме дотриманню справедливого балансу між інтересами сторін, який, зокрема, полягає у можливості відповідачів виконати свої зобов`язання перед стягувачем.

Оцінивши наведені відповідачами посилання на обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, надані в обґрунтування їх заяв докази та пояснення, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідачів у виникненні спору, перешкоди у повноцінному відновленні діяльності відповідачів, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, а також необхідність дотримання балансу і рівноваги інтересів сторін, суспільне значення їх діяльності, беручи до уваги, що відповідачі позбавлені можливості негайно виконати судове рішення у зв`язку з наведеними обставинами, а судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконано, враховуючи також наявність у банку заставного майна, що надає банку гарантії та можливість його реалізації у випадку дійсної не сплати відповідачами наявної суми заборгованості, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяв відповідачів та відстрочення виконання даного рішення Господарського суду Одеської області на підставі статті 331 ГПК України.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні заяв в частині відстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, що є витратами позивача, понесеними у зв`язку зі зверненням з позовом до відповідачів.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставин наявності у відповідачів перед позивачем заборгованості за тілом кредиту, враховуючи, що бездіяльність відповідачів, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідачі обставини, які повідомлені позивачем, в повному обсязі не спростували, а навпаки визнали, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, суд зазначає, що з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі та доречні питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на встановлені обставини, всі інші доводи та міркування сторін не мають вирішального впливу на результат вирішення спору, тому з урахуванням принципу процесуальної економії не потребують детальної відповіді суду.

Як вже зазначалося відповідачами реалізовано їх право на повне визнання позову, яке передбачене пунктом 1 частини другої статті 46 ГПК України.

За загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним статтею 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіл судових витрат у разі визнання позову визначено статтею 130 ГПК України та ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Поряд з цим, статтею 130 ГПК України передбачено спеціальні правила розподілу судового збору, зокрема у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Такі положення статті 130 ГПК України кореспондуються зі частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір», де, зокрема відзначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин, враховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті відповідно до ст.ст. 129, 130 ГПК України, а також наявність підстав для повернення позивачу 50 відсотків судового збору, що підлягав сплаті при поданні позову, суд вважає за необхідне покласти на відповідачів витрати позивача по сплаті судового збору в іншій частині - 50% від ставки судового збору, що складає суму 30747,75 грн.

При цьому, відповідно до ч. 3 п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 30747,75 грн покладаються на відповідачів порівну, оскільки солідарне стягнення процесуальним законом не передбачено.

Водночас, суд звертає увагу позивача, що у зв`язку із набрання чинності 07.01.2025 наказу Міністерства фінансів України від 26.11.2024 №606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.12.2024 №1888/43233, з метою повернення судового збору, Акціонерному товариству «Перший український міжнародний банк» необхідно звернутися із відповідною заявою до Господарського суду Одеської області для формування електронного подання про повернення з бюджету судового збору з подальшим його направленням до відповідного органу Казначейства.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Приватної фірми «Оптіма» (Миколаївське шосе, № 23, м. Херсон, 73000, ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн» (Миколаївське шосе, № 23, м. Херсон, 73000, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) заборгованість за кредитом в розмірі 4 099 700 (чотири мільйони дев`яносто дев`ять тисяч сімсот) грн 00 коп.

3. Стягнути з Приватної фірми «Оптіма» (Миколаївське шосе, № 23, м. Херсон, 73000, ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 149 (шість тисяч сто сорок дев`ять) грн 55 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн» (Миколаївське шосе, № 23, м. Херсон, 73000, ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 149 (шість тисяч сто сорок дев`ять) грн 55 коп.

5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 149 (шість тисяч сто сорок дев`ять) грн 55 коп.

6. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 149 (шість тисяч сто сорок дев`ять) грн 55 коп.

7. Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 149 (шість тисяч сто сорок дев`ять) грн 55 коп.

8. Заяви Приватної фірми «Оптіма», Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відстрочення виконання судового рішення - задовольнити частково.

9. Відстрочити виконання рішення Господарського суду Одесько області від 10.07.2025 у справі № 916/407/25 в частині солідарного стягнення з Приватної фірми «Оптіма», Товариства з обмеженою відповідальністю «Парілайн», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитом в розмірі 4 099 700 грн 00 коп на 6 місяців з дня його ухвалення, тобто до 10.01.2026.

10. Повернути Акціонерному товариству «Перший український міжнародний банк» (вул. Андріївська, № 4, м. Київ, 04070, ) з Державного бюджету України (ГУК в Одеській обл./Приморський р-н/ 22030101, , Казначейство України (ЕАП), р/р UA3015758, МФО 899998, КБК 22030101) судовий збір в сумі 30 747 (тридцять тисяч сімсот сорок сім) грн 75 коп, сплачений згідно платіжної інструкції № 1-КНО від 24.01.2025.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Накази видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повне рішення складено 18 липня 2025 р.

Суддя О.В. Цісельський