ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2025 р. Справа№ 910/3076/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Барсук М.А.

при секретарі судового засідання Муковоз В.І.

за участю представників:

від позивача - Бумба О.А.;

від відповідача-1 - представник не прибув;

від відповідача-2 - представник не прибув;

від відповідача-3 - представник не прибув,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАНИ УКРАЇНИ" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 про повернення позовної заяви у справі №910/3076/25 (суддя Балац С.В.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАНИ УКРАЇНИ" до 1) Публічного акціонерного товариства "Газпром"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал"; 3) Міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед", про стягнення 43 890 329,86 грн, що еквівалентно 11 188 713,72 дол. США.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "КРАНИ УКРАЇНИ" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства "Газпром"; товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал" та міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед" про солідарне стягнення з відповідачів 438 903 29,86 грн., що еквівалентно 11 188 713,72 дол. США за шкоду заподіяну майну відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 №910/16903/23.

Так, заявником не були дотримані вимоги статтей 162 та 164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме:

- п.4 ч.3 ст.162 в частині змісту позовних вимог щодо кожного із відповідачів;

- п.2 ч.1 ст.164 щодо долучення до позовної заяви документа, який підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду від 20.03.2025 № 910/3076/25 вказану позовну заяву залишено без руху на підставі п. 4 ч. 3 ст. 162, п.2 ч.1 ст. 164, ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України та встановлено заявнику строк на усунення недоліків позовної заяви - 7 (сім) днів з дня вручення даної ухвали.

До господарського суду в межах строку на усунення недоліків позовної заяви надійшла заява позивача, відповідно до якої заявником усунено недоліки на виконання вимог ухвали від 20.03.2025 № 910/3076/25 в частині п.4 ч.3 ст.162 ГПК України щодо узгодження переліку відповідачів із вимогами, які до них заявляються.

Проте, станом на 28.03.2025 заявником не виконано вимоги ухвали від 20.03.2025 № 910/3076/25, а саме - п.2 ч.1 ст.164 ГПК України щодо долучення до позовної заяви документа, який підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Враховуючи невиконання позивачем вказаної вимоги ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 позовну заяву і додані до неї документи - повернуто заявнику.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та направити матеріали до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В апеляційній скарзі апелянт вказує про те, що у нього відсутній обов`язок оплати судового збору з огляду на приписи пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки відповідачі є alter ego Російської Федерації, а отже позов подано саме проти останньої.

В судовому засіданні представник апелянта - позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Стосовно повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, слід зазначити наступне.

Згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан.

Так, з листа від 04.09.2022 №71/17-500-67127 Міністерства закордонних справ України "Щодо вручення судових документів на території РФ" вбачається, що через повномасштабну агресію РФ проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та Росією розірвано, а всіх співробітників закордонних дипломатичних установ України евакуйовано з території держави-агресора. З огляду на зазначене, наразі унеможливлено надання органами дипломатичної служби України сприяння щодо передачі судових документів російській стороні.

Крім того, листом від 06.10.2022 Міністерство юстиції України повідомило суд, що за інформацією МЗС України (лист від 03.10.2022 № 71/14-500-77469) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

12.01.2023 Верховна Рада України прийняла Закон України "Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності", яким постановила вийти з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м. Києві 20 березня 1992 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-XII (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №9, ст. 66), який набрав чинності 05.02.2023.

Отже, приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про неможливість звернення із судовим дорученням для вручення відповідачам судових документів по даній справі в порядку статті 367 ГПК України.

Таким чином, враховуючи введення воєнного стану в Україні та розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, зокрема, вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності (Закон України від 12.01.2023 №2855-ІХ "Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності") та припинення АТ "Укрпошта" обміну міжнародними поштовими відправленнями з Російською Федерацією, повідомлення відповідачів про дату, час і місце розгляду справи здійснювалося шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ухвала Верховного Суду від 20.12.2024 у справі №916/4720/23).

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню, з наступних підстав.

Приписами статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є солідарне стягнення з Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал", Міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед" збитків у розмірі 438 903 029,86 грн завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (майновий позов), тому за підрахунком суду першої інстанції, судовий збір за подання позовної заяви повинен становити 658 354,95 грн.

Проте, доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі до позовної заяви не додано, натомість позивач зазначав про необхідність застосування у даному випадку пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Пунктом 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" установлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Колегія суддів, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, доходить до висновку про відсутність підстав застосування у даному випадку пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки за цією нормою від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави-агресора і ця норма Закону містить пряме вказання до застосовування і не має розповсюдження до справ за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором, як і таких що замінюють або доповнюють останню).

Позивач, як відповідачів, визначає господарюючих суб`єктів, а не саму державу - агресора, що не свідчить про наявність підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки приписи вказаної норми такої умови не передбачають (ухвала Верховного Суду від 17.04.2025 у справі №905/1640/24).

Суд також звертає увагу на те, що необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За змістом частини 4 статті 11 ГПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див. рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, № 32).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див. рішення суду від 28.11.2006 у справі "Апостол проти Грузії", заява № 40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дію в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (див. рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії", заява № 68490/01).

Суд відмічає, що законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат); по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

Як визначено у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

ЄСПЛ в рішенні "Креуз проти Польщі" у справі 28249/95 від 19.06.2001 зазначив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Частиною 4 статті 174 ГПК України передбачено, що, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

З огляду на те, що позивач не усунув недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 щодо оплати у визначеному законом порядку та розмірі судового збору за подання позовної заяви та надання суду доказів про здійснення такої оплати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення позову на підставі частини 4 статті 174 ГПК України.

Отже, виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є правомірною, а тому відповідно підлягає залишенню без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАНИ УКРАЇНИ" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 про повернення позовної заяви у справі №910/3076/25 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена: 22.07.2025 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Барсук