ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2025 р. Справа№ 910/2824/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

Секретар судового засідання: Басараба К.Ю.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ «Еліт Реілвейз» - Селітреніков Л.М.;

від ОСОБА_1 : Похиленко А.В. - за ордером серії АІ №17140053 від 02.07.25;

від ОСОБА_2 : Похиленко А.В. - за ордером серії АІ №17140052 від 02.07.25;

від ТО «Реіл Карго Лайн» («Rail Cargo Line» Kft) - Паніотов О.К.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 (суддя Омельченко Л.В., повний текст рішення складено та підписано - 25.03.2025)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 (суддя Омельченко Л.В., повний текст рішення складено та підписано - 25.03.2025) відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнення 44 700 014 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні вищевказаного рішення дійшов до висновку, що аналіз матеріалів справи та поданої заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат- 2030» свідчить про відсутність чіткого причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб боржника - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також банкрутством компанії. Тоді як доведення до банкрутства є умисним, з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості або в інтересах третіх осіб вчинення громадянином-засновником (учасником) або службовою особою суб`єкта господарської діяльності дій, що призвели до стійкої фінансової неспроможності суб`єкта господарської діяльності, якщо це завдало великої матеріальної шкоди державі чи кредитору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить, поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 по справі № 910/2824/22; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 по справі № 910/2824/22; ухвалити нове рішення, яким покласти субсидіарну відповідальність у розмірі 44 700 014,92 грн за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» у зв`язку з доведенням до банкрутства на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути солідарно з: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - грошові кошти в сумі 44 700 014,92 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз».

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведенням обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- звіт за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності та щодо наявності/ виявлення ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства, який було підготовлено арбітражним керуючим ще під час процедури розпорядження майном боржника є належним та допустимим доказом на підтвердження об`єктивної сторони доведення до банкрутства такого товариства;

- в матеріалах справи не містяться належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення претензійно-позовної роботи щодо стягнення дебіторської заборгованості з боржників Товариства;

- посилання суду першої інстанції на акти взаємних розрахунків як доказів вчинення саме претензійно-позовної роботи керівників Товариства, є повністю помилковим та таким, що не відповідає правозастосовній практиці Верховного Суду;

- судом першої інстанції повністю проігноровано як фактичні обставини справи (які вказують на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення претензійно-позовної роботи, оскільки вказані акти такими не є), так і правозастосовну практику Верховного Суду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

25.06.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальнрістю «Максат-2030» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 залишити без змін.

25.06.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальнрістю «Максат-2030» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 залишити без змін.

01.07.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» арбітражного керуючого Максимова А.А. надійшли заперечення, в яких арбітражний керуючий просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030», а рішення Господарського суду м. Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Козир Т.П., судді: Доманська М.Л., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 у справі № 910/2824/22 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/2824/22; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.

28.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/2824/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025 у справі № 910/2824/22 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 залишено без руху; надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме, надання доказів сплати судового збору в сумі 2422,40 грн у встановленому порядку та доказів направлення копії апеляційної скарги всім учасникам процесу.

13.05.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі № 910/2824/22, зокрема, апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 повернуто заявнику.

22.05.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» повторно звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить, поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 по справі № 910/2824/22; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 по справі № 910/2824/22; ухвалити нове рішення, яким покласти субсидіарну відповідальність у розмірі 44 700 014,92 грн за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» у зв`язку з доведенням до банкрутства на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути солідарно з: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - грошові кошти в сумі 44 700 014,92 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз».

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Сотніков С.В., Остапенко О.М.

26.05.2025 відбулася передача справи в межах Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 у справі № 910/2824/22 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030», та поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22; відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2824/22; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 призначено на 02.07.2025 о 16:00.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 у справі № 910/2824/22 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 призначено на 07.07.2025 року о 12 год. 20 хв.

Явка представників учасників справи

07.07.2025 у судове засідання з`явились представники ТОВ «Еліт Реілвейз», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТО «Реіл Карго Лайн» («Rail Cargo Line» Kft).

Інші представники учасників справи до суду не з`явились, про час і дату судового засідання повідомлялись належним чином.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 «Мороз та інші проти України» та інші).

Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участю представників ТОВ «Еліт Реілвейз», ОСОБА_1., ОСОБА_2 та ТО «Реіл Карго Лайн» («Rail Cargo Line» Kft).

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 07.07.2025 представники ТОВ «Еліт Реілвейз», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТО «Реіл Карго Лайн» («Rail Cargo Line» Kft) заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» звернулося до Господарського суду м. Києва із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» у зв`язку з наявністю у нього непогашеної заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз».

30.09.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» надійшла заява про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника, у якій він просив суд покласти субсидіарну відповідальність у розмірі 44 700 014,92 грн за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» у зв`язку з доведенням до банкрутства на: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і стягнути солідарно з цих осіб грошові кошти в сумі 44 700 014,92 грн.

Заява мотивована тим, що розмір незадоволених вимог кредиторів до боржника загалом становить 44 700 014,92 грн. Станом на дату подання цієї заяви відсутні будь-які активи в ліквідаційній масі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз». Отже, майна боржника недостатньо для задоволення вимог кредиторів. Представник ініціюючого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат - 2030» стверджує, що дії органів управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат - 2030» впродовж 2020 - 2022 років є такими, що не відповідають меті та завданню здійснення підприємницької діяльності добросовісно, оскільки жодних грошових коштів не було використано для погашення заборгованості перед кредиторами у справі, вимоги яких виникли раніше, ніж дата відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства, зокрема, перед ініціюючим кредитором. Вказані дії, на думку заявника, є елементом об`єктивної сторони делікту - доведення до банкрутства, що проявилися у вчиненні суб`єктами відповідальності дій, спрямованих на збільшення кредиторської заборгованості боржника без наміру її погашення. Крім того, заявник зазначає, що під час ліквідаційної процедури ліквідатором Товариства - арбітражним керуючим Максимовим А.А. надано акт про розмір дебіторської заборгованості станом на 15.10.2023 по Товариству з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз», відповідно до якої загальна сума заборгованості перед Товариством складає 48 263 318,96 грн, а матеріали справи не містять доказів вжиття органами управління Товариства заходів з повернення такої дебіторської заборгованості на користь боржника.

Відтак, на переконання заявника, оскільки за період 2020 - 2022 років продовжувала зростати як дебіторська заборгованість боржника, так і кредиторська, це вказує на відсутність заходів, здійснених органами управління боржником з метою виходу з кризової ситуації та відновлення платоспроможності, тому кредитор просить суд вжити заходів щодо притягнення посадових осіб боржника до субсидіарної відповідальності, зокрема, генерального директора Товариства - ОСОБА_1 та наглядового директора товариства - ОСОБА_2 .

За наслідками розгляду вищевказаної заяви, місцевим господарським судом постановлено судове рішення, яке наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Північний апеляційний господарський суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши думку сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті судового рішення, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, загальні умови та підстави для притягнення до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство визначені Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

Відповідно до частини першої статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника.

Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Аналіз положень частини другої статті 61 КУзПБ свідчить, що у ній закріплено припис, згідно з яким суб`єктами субсидіарної відповідальності за доведення до банкрутства є: засновники (учасники, акціонери); керівники боржника; інші особи, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 61 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення вимог, визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів) обов`язок чого покладається на ліквідатора банкрута.

Так, для визначення статусу особи як відповідача по субсидіарній відповідальності за зобов`язаннями боржника ліквідатор/кредитор має проаналізувати, а суд під час розгляду заяви про притягнення до субсидіарної відповідальності та з`ясуванні наявності підстав для покладення на цих осіб субсидіарної відповідальності дослідити сукупність правочинів та інших юридичних дій, здійснених під впливом осіб, а також їх бездіяльність, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника.

Судом першої інстанції вставлено, що зі змісту заяви ініціюючим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю директорів боржника - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення вимог, визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів). Зазначений обов`язок діючим законодавством покладається на особу, яка звертається з вимогою про притягнення осіб до відповідальності за зобов`язаннями боржника.

Суд першої інстанції вказав, що фактично, доводи кредитора зводяться до його суб`єктивних переконань та оціночних суджень стосовно бездіяльності генерального та наглядового директорів, які на думку кредитора мали інструменти для запобіганню виникнення банкрутства Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» та його подальшої ліквідації. Втім, матеріали справи свідчать про протилежне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що станом на дату відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» боржник мав достатньо активів для погашення заборгованості перед кредиторами. Такі дані вбачаються з результатів інвентаризації майна боржника, а також результатів фінансового аналізу замовленого ліквідатором.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено вжиття (здійснення) керівниками (органами управління компанії) Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз» заходів з претензійно-позовної роботи по дебіторській заборгованості до порушення справи про банкрутство. Про це свідчать, зокрема, акти звірки розрахунків з боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що аналіз матеріалів справи та поданої заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат- 2030» свідчить про відсутність чіткого причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб боржника - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також банкрутством компанії. Тоді як доведення до банкрутства є умисним, з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості або в інтересах третіх осіб вчинення громадянином-засновником (учасником) або службовою особою суб`єкта господарської діяльності дій, що призвели до стійкої фінансової неспроможності суб`єкта господарської діяльності, якщо це завдало великої матеріальної шкоди державі чи кредитору.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/20004/17, викладеній у постанові від 23.02.2021, субсидіарна відповідальність може бути покладена лише за умови наявності умисних дій, спрямованих на доведення компанії до неплатоспроможності, та за відсутності доказів іншої об`єктивної причини, яка могла б призвести до цього фінансового стану.

У справі № 910/21232/16 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність доказів прийняття рішень, спрямованих на зменшення активів боржника, які призвели до його банкрутства, є підставою для відмови в покладенні субсидіарної відповідальності. (постанова від 16 червня 2020).

За таких обставин, враховуючи, що судом першої інстанції не встановлено складу господарського правопорушення в діях директора ОСОБА_1 та директора ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про покладення субсидіарної відповідальності за доведення боржника до банкрутства, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що посилання скаржника на спірний висновок фінансового аналізу складений з порушенням вимог чинного законодавства не спростовує висновків суду, оскільки відсутні докази неправомірних дій керівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Реілвейз», що безпосередньо призвели до банкрутства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на якіпосилається, а докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ст. 61 КУзПБ, для покладення субсидіарної відповідальності на керівників боржника необхідно довести, що саме їхні дії чи бездіяльність стали причиною банкрутства.

Однією з основних умов для притягнення до субсидіарної відповідальності є наявність умислу на шкоду компанії, що виражається у спрямованих на банкрутство діях засновників або керівників.

Субсидіарна відповідальність може бути покладена лише за умови наявності умисних дій, спрямованих на доведення компанії до неплатоспроможності, та за відсутності доказів іншої об`єктивної причини, яка могла б призвести до цього фінансового стану (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 23.02.2021 у справі № 910/20004/17).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у заяві та апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» не надало доказів умисних дій з боку відповідачів, що підтверджувало б їхній намір довести компанію до банкрутства, таким чином, вищевказаний довод апеляційної скарги є безпідставним.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на постанову у справі № 906/1155/20 (906/1113/21), однак її зміст не спростовує висновків суду першої інстанції. Вказана постанова визначає загальні підходи до аналізу фінансового стану, але не є універсальною підставою для покладення відповідальності на будь-якого керівника без належного доведення його вини.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, належним чином з`ясував обставини, що мають значення для справи, а відтак належить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22.

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, а отже, у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1) частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування або зміни не вбачається, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максат-2030» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/2824/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст. ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

4. Справу № 910/2824/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 21.07.2025.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков