ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2025 р. Справа № 910/12200/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сибіги О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Шапрана В.В.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024

повний текст рішення складено 05.11.2024

у справі № 910/12200/24 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель"

до Міністерства оборони України

про стягнення 216 375,25 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 216 375,25 грн інфляційних втрат за період з 24.10.2023 по 18.09.2024, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 3 519 580,76 грн, стягнутого за рішенням місцевого господарського суду від 18.01.2024 року у справі № 910/16610/23.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від 16.09.2022 № 403/1/22/303.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 по справі № 910/12200/24 позов задоволено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" 216 375, 25 грн інфляційних втрат та 2 596, 50 грн судового збору.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що позивачем доведено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 по справі № 910/12200/24, 26.11.2024, через систему "Електронний суд", Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду від 31.10.2024 у справі №910/12200/24, ухваливши нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024, матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України по справі № 910/12200/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Станік С.Р.

02.12.2024 ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12200/24.

12.12.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/12200/24.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 07.01.2025 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. та судді Станіка С.Р., які входять до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/12200/24.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025, для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги в межах справи № 910/12200/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Сибіга О.М., судді Пономаренко Є.Ю., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі № 910/12200/24, ухвалено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

13.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду від представника Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та наводить власні на їх спростування, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Міністерства оборони України слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі № 910/12200/24 без змін, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно було встановлено Господарським судом міста Києва та перевірено судом апеляційної інстанції, Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 935 7937,49 грн, з яких: 8 872 115,30 грн - основна заборгованість; 218 764,49 грн - 3 % річних; 267 057,70 грн - інфляційні втрати.

У рішенні Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 по справі № 910/16610/23, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 встановлено, що 16 вересня 2022 року між Міністерством оборони України (надалі - замовник) та Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (надалі - виконавець) укладено державний контракт на поставку товарів оборонного призначення № 403/1/22/303 від 16.09.2022 (надалі - державний контракт), за умовами якого виконавець зобов`язався поставити замовнику товари, зазначені в специфікації, а відповідач - прийняти їх через вантажоодержувача, який визначається окремою письмовою вказівкою замовника не пізніше ніж за 3 дні до дати поставки та своєчасно їх оплатити.

Відповідно до пунктів 2.6. та 2.7. вказаного правочину розрахунки проводяться замовником шляхом оплати поставлених товарів протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів після пред`явлення виконавцем рахунку на оплату і таких документів: акта приймання-передачі військового майна (за формою згідно з Додатком 22 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17 серпня 2017 року № 440); видаткової накладної з печаткою вантажоодержувача та підписом посадової особи, яка отримала товари; повідомлення-підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених у централізованому порядку за формою, встановленою наказом Міністерства оборони України від 31 грудня 2016 року № 757 (зі змінами); сертифіката якості товарів; сертифіката походження товарів.

Замовник оплачує поставлені товари за договірною ціною, встановленою сторонами, яка зазначається у специфікації. На підставі вказаних документів не пізніше 5-денного терміну після їх отримання сторонами оформляється акт приймання-передачі товарів за державним контрактом.

За умовами додатку № 1 до державного контракту (специфікація) загальна орієнтовна вартість товарів, що поставляються за цим правочином, складає 117 316 380,76 грн.

Відповідно до пункту 10.1. державного контакту (у редакції додаткової угоди від 30.12.2022 року № 3) державний контракт набирає чинності з моменту укладання додаткової угоди щодо взяття бюджетних зобов`язань і діє до 31.12.2023 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16610/23 встановлено, що на виконання умов державного контракту відповідачем здійснено попередню оплату товару в розмірі 113 796 800,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: від 25.10.2022 № 403/1/689 на суму 35 194 900,00 грн та від 05.12.2022 № 403/1/785 на суму 78 601 900,00 грн.

У свою чергу, позивачем здійснено поставку обумовленого державним контрактом товару на загальну суму 117 316 380,76 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи № 910/16610/23: видатковою накладною від 20.12.2022 №5, повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України у централізованому порядку від 20.12.2022 № 2497, актом приймання-передачі військового майна від 20.12.2022 №3529 на суму 117 316 380,76 грн, сертифікатами якості та погодження. Втім, відповідачем свого обов`язку з повної оплати поставленого товару у визначений строк не здійснено, у зв`язку з чим у замовника виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 3 519 580,76 грн.

Враховуючи вищенаведене, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16610/23, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" основний борг у розмірі 3 519 580,76 грн, 134 946,35 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу за період з 13.01.2023 року по 23.10.2023 року та 54 817,91 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

04.07.2024 року на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

Звертаючись до місцевого господарського суду з даним позовом Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель", на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення 216 375,25 грн інфляційних втрат, які нараховані на суму основного боргу в розмірі 3 519 580,76 грн, стягнутого за рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16610/23, за період з 24.10.2023 року по 18.09.2024 року.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Причиною виникнення даного спору стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 24.10.2023 по 18.09.2024, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 3 519 580,76 грн, стягнутого за рішенням місцевого господарського суду від 18.01.2024 року у справі № 910/16610/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, за висновками суду у справі № 910/16610/23, виходячи з положень п. 2.6 державного контракту, ст. 692 Цивільного кодексу України та встановлених обставин, основна заборгованість відповідача перед позивачем становила 3 519 580,76 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 у справі № 910/16610/23, яке залишене без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" основний борг у розмірі 3 519 580,76 грн, 134 946,35 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу за період з 13.01.2023 року по 23.10.2023 року та 54 817,91 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

04.07.2024 року на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

Як вірно встановлено у межах розгляду даної справи місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2024 у справі № 910/16610/23 виконано Міністерством оборони України 19.09.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської довідки про надходження коштів на рахунок позивача від 20.09.2024.

Тобто, у рішенні місцевого господарського суду від 18.01.2024 року у справі № 910/16610/23 вже встановлено обставини наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 3 519 580,76 грн за період з 13.01.2023 по 23.10.2023.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 року у справі № 910/16610/23 має преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ним факти не потребують повторного доведення.

Враховуючи встановлений судом факт виконання відповідачем рішення господарського суду 19.09.2024, з огляду на заявлений у справі № 910/16610/23 період нарахування інфляційних втрат за період з 13.01.2023 року по 23.10.2023 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення інфляційні втрати за період з 24.10.2023 по 18.09.2024, оскільки порушення грошових зобов`язань у справі № 910/16610/23 було триваючим.

Суд першої інстанції, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунків інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24.10.2023 по 18.09.2024 на суму 3 519 580,76 грн, дійшов обґрунтованого висновку, що правомірним є стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 216 375, 25 грн.

Також колегія суддів зауважує скаржнику на наступному.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Колегія суддів апеляційного суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, в задоволенні апеляційної скарги Міністерства оборони України слід відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 залишити без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі № 910/12200/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі № 910/12200/24 - залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст.ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

4. Матеріали справи № 910/12200/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Сибіга

Судді Є.Ю. Пономаренко

В.В. Шапран