РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.07.2025Справа № 910/5949/25
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» (02094, м. Київ, вул. Хоткевича, буд. 10; ідентифікаційний код: 43066185)

до Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 1; ідентифікаційний код: 00026620)

про стягнення 135873,90 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.05.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» з вимогами до Міністерства закордонних справ України про стягнення 35873,90 грн, з яких 69414,20 грн основного боргу, 11456,20 грн 3% річних та 55003,50 грн інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що оскільки балансоутримувачем державного майна (квартири АДРЕСА_1) є Міністерство закордонних справ України, то за період з 30.09.2019 по 31.03.2025 позивач повинен був сплатити внески на утримання будинку у загальному розмірі 69414,20 грн. Оскільки відповідачем не було виконано вказаного обов`язку, то у відповідача виникла заборгованість у розмірі 69414,20 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 11456,20 грн 3% річних та 55003,50 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 позовну заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 19.05.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 відкрито провадження у справі №910/5949/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

10.06.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зауважив, що він не є власником квартири АДРЕСА_1 , а квартира фактично перебувала у користуванні іншої особи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.11.2010 між Міністерством фінансів України та Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвест-УКБ» було укладено Договір на закупівлю квартир №28010-02/161, за умовами якого підприємство передає замовнику на підставі Актів приймання-передачі житло за програмою «Пайова участь у будівництві та придбанні житла», а замовник зобов`язався сплатити загальну вартість квартир, прийняти їх для подальшої передачі під заселення. До переліку квартир, які за Договором передаються замовнику належить, зокрема, квартира АДРЕСА_1 , яка передана замовнику на підставі Акту приймання-передачі квартир №1388 від 28.12.2010.

Актом №1/99 від 25.05.2011 Міністерством фінансів України передано Міністерству закордонних справ України чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною вартістю 872466,00 грн., відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.03.2011 року №328-р.

За даними інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.01.2018 КВ-2018 № 2853, за даними реєстрових книг Бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №541 від 27.12.2011 задоволено прохання Міністерства закордонних справ України від 15.12.2011 року та включено до складу службових квартиру АДРЕСА_1 .

Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №302к від 04.12.2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду державного реєстратора відділу з надання реєстраційних послуг з 05.12.2017, встановивши йому за його згодою двомісячний випробувальний термін з оплатою праці згідно зі штатним розписом.

26.01.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 14.04.2011 року, серії НОМЕР_1 (Наказ від 05.04.2011 року №520-С/КІ) прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

05.02.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А., зареєстрований в реєстрі за №46, за умовами якого позикодавець ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 2700000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 07.03.2018 без сплати відсотків. В забезпечення виконання зобов`язання позичальник передав в іпотеку позикодавцеві квартиру АДРЕСА_1 .

За наслідками укладення Договору іпотеки з одночасною позикою грошових коштів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №24687393 від 05.02.2018, відповідно до якого 05.02.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 366.

Згідно з Листом Міністерства закордонних справ України від 16.10.2018 №721/17-601-1205, Листом Фонду державного майна України від 18.06.2019 року №53-4762, за даними Фонду, які надані Міністерством закордонних справ України, в Реєстрі обліковується нерухоме державне майно, зокрема, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 114,0 кв.м., яка перебуває на балансі Міністерства закордонних справ України.

Згідно з Листом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №110/912-1213 від 02.07.2019 та Листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 04.09.2018 року №056/95-31943, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності 14.04.2011 року серії НОМЕР_1 не оформлялось; наказ від 05.04.2011 року №520-С/КІ не видавався; за вказаним номером бланка свідоцтва про право власності рахується інше свідоцтво, видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.05.2011 року № 580-С/Ю на іншу квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2020 у справі №755/2503/20 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на майно, індексний номер: 39379293 від 26.01.2018, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., відповідно до якого 26.01.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 366.

Вказаним рішенням суду також визнано недійсним Договір іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, серія та номер: 46 від 05.02.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А., в частині передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 ; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер: 39522292 від 05.02.2018, відповідно до якого 05.02.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 114,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 366.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2020 у справі №755/2503/20 грунтується на тому, що для здійснення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, яка фактично та на відповідних правових підставах належить до державного житлового фонду та перебуває на балансі Міністерства закордонних справ України, було надано приватному нотаріусу Змисловській Т.В. свідоцтво про право власності б/н Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 14.04.2011 року, серії САЕ №337834 (Наказ від 05.04.2011 року №520-С/КІ), яке фактично не оформлялось та відносно якого вказаним державним органом Наказ не видавався, що підтверджено Листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 04.09.2018 року №056/95-31943. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Змисловською Т.В. прийнято на підставі підробленого документа, який не створює жодних правових наслідків та не встановлює право на здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є предметом такого документа, тому оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності, яке прийнято без відповідних правових підстав, підлягає скасуванню в розрізі даного спору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що оскільки балансоутримувачем державного майна (квартири АДРЕСА_1 ) є Міністерство закордонних справ України, то за період з 30.09.2019 по 31.03.2025 позивач повинен був сплатити внески на утримання будинку у загальному розмірі 69414,20 грн. Оскільки відповідачем не було виконано вказаного обов`язку, то у відповідача виникла заборгованість у розмірі 69414,20 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 11456,20 грн 3% річних та 55003,50 грн інфляційних втрат.

10.06.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зауважив, що він не є власником квартири АДРЕСА_1 , а квартира фактично перебувала у користуванні іншої особи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною 1 статті 385 Цивільного кодексу України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, позивач є балансоутримувачем квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Згідно з ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

У ч. 4 ст. 136 Господарського кодексу України зазначено, що щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

У ч. 3 ст. 137 Господарського кодексу України визначено, що право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Отже, в розумінні вказаних норм закону, відповідач є співвласником спільного майна багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , в якому створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10», що здійснює управління багатоквартирним будинком через свої органи управління та зареєстроване, як юридична особа, з 19.06.2019, та є споживачем послуг, які надаються ОСББ.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

За змістом статей 1, 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів та прийняття відповідних рішень здійснюються згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

За приписами статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» загальні збори співвласників є вищим органом управління об`єднання, до виключної компетенції яких відноситься, зокрема: затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього: затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.

Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників (стаття 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Статтею 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що співвласник зобов`язаний, зокрема: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

За змістом статті 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку об`єднання має право, відповідно до законодавства та статуту об`єднання, зокрема: укладати договори; встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна з будь-якою фізичною або юридичною особою; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків, об`єднання має право, зокрема: вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

У статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово - комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини 2 цієї ж статті обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, статті 322 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в ОСББ.

Крім того, особа, яка є власником приміщення в будинку, в якому створено ОСББ. зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання спільного майна незалежно від членства в об`єднанні, а тому за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будинку така сума боргу підлягає стягненню (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі №916/2197/13 (№3-28гс15), від 11.11.2015 у справі №914/189/14 (№3-945гс15) та від 27.01.2016 у справі №904/8242/14 (№3-1028 гс15)).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово- комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 07.07.2020 у справі №712/8916/17.

При цьому, положеннями ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за період з 30.09.2019 по 31.03.2025 нарахував відповідачу плату по внескам на утримання будинку загальною сумою 59884,20 грн та плату по внескам за охорону будинку загальною сумою 8530,00 грн, а також 1000,00 грн разового внеску на розвиток статутної діяльності ОСББ.

Судом встановлено, що розрахунки здійснені позивачем з урахуванням тарифів, які були затверджені загальними зборами співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» 14.08.2019 для внесків на утримання будинку та для внесків на охорони.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з актів цивільного законодавства.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і відповідно до п. 1 ст. 625 зазначеного Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач мав здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця.

За приписами ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, строк виконання відповідачем грошових зобов`язань щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг є таким, що настав.

Доказів сплати грошових коштів у загальному розмірі 69414,20 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

При цьому, зважаючи на подані відповідачем заперечення, суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Оскільки спірна квартира перебуває на балансі саме відповідача (Міністерства закордонних справ України), а доказів укладення договору між Подолякою І.П. та позивачем, яким би регулювались правовідносини у сфері споживання житлово-комунальних послуг, матеріали справи не містять, то саме відповідач є споживачем в розумінні норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та зобов`язаний сплатити їх вартість за спірний період.

Водночас судом враховано, що матеріали справи не містять доказів, що Подолякою І.П. оплачувались житлово-комунальні послуги, що надавались позивачем, а також доказів перебування спірної квартири на балансі (в господарську віданні чи оперативному управлінні) іншої особи, відмінної від відповідача.

Наявність та розмір заборгованості Міністерства закордонних справ України у розмірі 69414,20 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» в частині стягнення з Міністерства закордонних справ України суми основного боргу у розмірі 69414,20 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 11456,20 грн 3% річних та 55003,50 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в їх необгрунтованості, оскільки позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати на всю суму боргу (69414,20 грн), починаючи з 30.09.2019, тоді як сума заборгованості 69414,20 грн утворилась лише з березня 2025 року.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 3% річних та інфляційний втрат та дійшов висновку, що обгрунтованим розміром 3% річних є 5456,13 грн, а обгрунтованим розміром інфляційних втрат - 19616,80 грн (відповідно до контрозрахунку відповідача).

Таким чином позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» в частині стягнення з Міністерства закордонних справ України 11456,20 грн 3% річних та 55003,50 грн інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 5456,13 грн (3% річних) та 19616,80 грн (інфляційні втрати).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 1; ідентифікаційний код: 00026620) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хоткевича 10» (02094, м. Київ, вул. Хоткевича, буд. 10; ідентифікаційний код: 43066185) суму основного боргу у розмірі 69414 (шістдесят дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) грн 20 коп., 3% річних у розмірі 5456 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість) грн 13 коп., інфляційні втрати у розмірі 19616 (дев`ятнадцять тисяч шістсот шістнадцять) грн 80 коп. та судовий збір у розмірі 2105 (дві тисячі сто п`ять) грн 68 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак