РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.07.2025Справа № 910/2153/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження

позовну заяву

Публічного акціонерного товариства «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» (81700, Львівська область, Стрийський район, місто Жидачів, вулиця Фабрична, будинок 4; ідентифікаційний код 00278801)

до

Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1-Д; ідентифікаційний код 14360570)

про визнання недійсним договору в частині,

Представники:

від позивача: Левченко О.В.;

від відповідача: Фролов О.С.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» (далі - ПАТ «ЖЦПК»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»/відповідач) про визнання недійсними пунктів А.10, 4.5., 4.6., 4.13. повністю, п.п. 4.1., 4.8., 4.9., 4.10, 5.1., 5.7., 5.8. в частині винагороди за користування кредитом, кредитного договору №4Ж13760И від 20.11.2013, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеними між ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» та АТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «ЖЦПК» зазначає, що положеннями кредитного договору №4Ж13760И від 20.11.2013 додатково до відсотків передбачено нарахування та сплату винагороди на користь банку за користування кредитом, що суперечить чинному законодавству. Також позивач вказує на те, що розмір нарахованої банком суми винагороди значно перевищує розмір наданого кредиту та нарахованих процентів.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 12.03.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 14.04.2025.

27.03.2025 через систему «Електронний суд» від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строку позовної давності.

Зокрема, у відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що чинне законодавство України не обмежує сторін кредитного договору у праві встановлення та погодження, поряд із процентами, будь-які інші платежі, що підлягають сплаті за користування кредитними коштами. Відтак, сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди, при цьому, позивач ані під час укладення договору, ані під час підписання додаткової угоди, не висловлював заперечень щодо викладених у п. 4.5. кредитного договору умов оплати за встановленою формулою, питання про зміну умов договору також не порушував.

14.04.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.05.2025.

26.05.2025 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 14.07.2025.

14.07.2025 у судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача.

Зокрема, у судовому засіданні представник ПАТ «ЖЦПК» позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а представник АТ КБ ПриватБанк», у свою чергу, проти задоволення позову заперечував із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.11.2013 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (яке перейменоване на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») (далі - банк) та Публічним акціонерним товариством «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4Ж13760И.

Згідно із п. А2 договору ліміт цього кредитного договору: 10 500 000,00 грн, на такі цілі: фінансування поточної діяльності підприємства.

У відповідності до змін, внесених додатковою угодою, ліміт кредитного договору: 6 274 200,00 грн.

Строк повернення кредиту: дата згідно графіку зменшення поточного ліміту підпункт А.2.1. - 17.11.2015 (п. А.3. договору в редакції додаткової угоди).

За умовами п. А.6. договору за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою у розмірі 11,8% річних.

Згідно із п. А.9. договору позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку в розмірі 500,00 грн у день укладення кредитного договору.

У пункті А.10 договору позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом у розмірі, що визначається за наведеною формулою.

Відповідно до п. 4.1. договору плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно з пунктами 4.2., 4.3., та винагороди за користування кредитом, згідно з п. 4.5.

У відповідності до п. 4.5. договору позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом згідно з п. А.10.

Сума винагороди за користування кредитом (п. 4.5.) сплачується у дату, встановлену в п. 1.2. цього договору або в день дострокового повернення кредиту (п. 2.4.1). У разі несплати винагороди за користування кредитом у вказану дату, винагорода вважається простроченою (п. 4.6. договору).

За умовами п. 4.8. договору у разі, якщо дата повернення кредиту та/або сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки згідно з цим договором припадає на вихідний або святковий день, зазначені платежі мають бути здійснені в банківський день, що передує вихідному або святковому дню.

Повернення/погашення кредиту, сплата відсотків за цим договором здійснюється у валюті кредиту. Погашення винагороди, неустойки за цим договором здійснюються у гривні відповідно до умов цього договору (п. 4.9. договору).

Згідно з умовами п. 4.10. договору, у разі порушення позичальником умов, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 цього договору, погашення всіх платежів здійснюється у такому порядку: 1) відсотки за користування кредитом; 2) кредит; 3) винагорода; 4) неустойка (штраф, пеня). Остаточне погашення всіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором здійснюється не пізніше дати, вказаної в п. 1.2. У разі несплати винагороди, відсотків у відповідні строки сплати, визначені у цьому договорі, вважаються простроченими. У разі розрахунку витрат банку у відповідності до пунктів 2.2.13, 2.3.13, за погодженням сторін можлива зміна строку погашення кредиту.

Пунктом 4.13. договору передбачено, що розрахунок та нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в строк повернення кредиту (1.2) або в строк дострокового повернення кредиту (П. 2.4.1).

Відповідно до п. 5.1. договору, у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань зі сплати відсотків, винагороди за користування кредитом, передбачених п.п. 2.2.2, 4.2, 4.3, 4.4, 4.6., строків повернення кредиту, передбачених п.п. 1.2, 2.2.3, 2.3.2, 2.2.14, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні.

У пункті 5.7 договору в редакції додаткової угоди, сторони дійшли згоди, що строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів по цьому договору встановлюється сторонами протягом 15 років.

Згідно із п. 5.8. договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, що мало наслідком звернення банку до судових органів, позичальник сплачує банку штраф, розрахований за наведеною формулою.

На виконання умов кредитного договору, банк надав ПАТ «ЖЦПК» кредитні кошти у розмірі 6 274 101,92 грн, що підтверджується випискою по банківському рахунку відповідача з 20.11.2013 по 13.09.2023.

З наданих позивачем виписках по рахунку та меморіальним ордерам вбачається, що ПАТ «ЖЦПК» виконало свої зобов`язання за договором щодо повернення кредитних коштів, а також сплати відсотків за користування кредитом.

Водночас, згідно з банківською випискою по рахунку позивача з 20.11.2013 по 13.09.2023 та меморіальними ордерами № 5 від 17.11.2015 та № К1111L007G від 11.11.2020 банком нараховано ПАТ «ЖЦПК» винагороду за користування кредитом згідно з кредитним договором №4Ж13760И від 20.11.2013 на загальну суму 19 170 321,43 грн.

Отже, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання недійсними пунктів в частині винагороди за користування кредитом, кредитного договору №4Ж13760И від 20.11.2013, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеними між ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» та АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи тим, що виходячи з умов цього договору банком встановлено плату за користування кредитом двома способами одночасно, а саме, відсотки за фіксованою процентною ставкою та винагороду за користування кредитом, яка нараховується згідно із наведеною у п. А10 формулою, що суперечить чинному законодавству. При цьому, ПАТ «ЖЦПК» звертає увагу, що розмір нарахованої банком суми винагороди значно перевищує розмір наданого кредиту та нарахованих процентів.

АТ КБ «ПриватБанк», у свою чергу, заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що одним із принципів приватноправових відносин, якими є правовідносини, що виникають між кредитором та позичальником на підставі умов кредитного договору, є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 ЦК України. Таким чином, сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди, при цьому, позивач не висловлював заперечень щодо викладених у п. 4.5. кредитного договору умов оплати за встановленою формулою ані під час укладення договору, ані під час підписання додаткової угоди, також не порушував питання про зміну умов договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами договору.

Тобто, правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами шляхом укладення договору.

Судом встановлено, що 20.11.2013 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №4Ж13760И, з урахуванням укладених додаткових угод до нього, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалось надати ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» кредит зі встановленим лімітом, погодженим у п. А.2. договору, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороду в обумовлені цим договором строки.

Так, згідно з умовами п. 4.1. договору плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно із пунктами 4.2., 4.3., та винагороди за користуванням кредиту, згідно із п. 4.5.

Зокрема, у відповідності до п. 4.5. договору позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом за формулою, наведеною у п. А.10.

Як зазначено судом вище, на думку позивача, у кредитному договорі передбачено плату за користування кредитними коштами одночасно шляхом нарахування відсотків за фіксованою процентною ставкою та винагороди банку за користування кредитом, яка за своєю правовою природою також є процентами за користування кредитними коштами. При цьому, зазначаючи, що винагорода за користування кредитом за формулою, яка наведена у кредитному договорі, залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, що не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Крім того, за твердженням позивача, зазначена формула має значну кількість змінюваних величин, з яких неможливо визначити суму або відсоток, які мають бути у подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди також не визначає максимальний розмір збільшення відсоткової ставки, що не відповідає ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

Так, статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника (ст. 1056-1 ЦК України).

Як визначено в ч.ч. 5-6 ст. 1056-1 ЦК України індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, помилковим є ототожнення передбаченої умовами договору винагороди зі змінюваною процентною ставкою із зазначенням, що її формула має значну кількість змінних величин, з яких неможливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, а також не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає частині шостій статті 1056-1 ЦК України, оскільки законодавство не забороняє встановлювати у договорі кредитування за згодою сторін додаткових зобов`язань позичальника, які не обмежуються виключно сплатою процентів. Схожа правова позиція висловлена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19.

При цьому, судова колегія відзначила, що, встановивши в кредитному договорі сплату комісії, банки повинні зазначати, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, чого не міститься у спірному договорі.

Аналогічна позиція наведена Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 у справі № 234/169/15-ц.

Таким чином, позивач помилково ототожнює винагороду банку, яка визначена п. А.10 кредитного договору, із відсотками за фіксованою ставкою.

Разом із тим, суд зазначає, що відповідно до статей 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до цивільного законодавства.

Як зазначено судом вище, за умовами кредитного договору (з урахуванням змін, внесених додатковими угодами) окрім фіксованого розміру відсотків за користування кредитом, позивач зобов`язався сплачувати відповідачу винагороду за користування кредитом згідно із п. 4.5. та п. 4.6., що визначаються за формулою, наведеною у п. А.10. кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковими угодами до нього. При невиплаті винагороди за користування кредитом у визначену дату, винагорода вважається простроченою.

Тобто, оплату за користування кредитом встановлено двома паралельними способами, а саме проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки в розмірі 11,8 % річних та винагорода за користування кредитом згідно з пунктами А.10., 4.5., 4.6. кредитного договору, сплата якої визначена у формулі, до якої, включено також дані щодо офіційного курсу гривні до долару США.

Слід відзначити, що поряд з цивільно-правовим розумінням кредитування існує також й інший підхід до розуміння кредитування, який охоплює у тому числі і публічну складову банківської діяльності (banking) як залучення вкладів грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб, ліцензування такої діяльності тощо у відповідності до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Банківську діяльність визначають через банківські послуги, які банк надає своїм клієнтам. Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування).

Банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) фінансові послуги, в т.ч. шляхом укладення з юридичними особами (комерційними агентами) агентських договорів. Перелік таких фінансових послуг встановлюється Національним банком.

Крім надання фінансових послуг, банк може здійснювати діяльність щодо: 1) інвестицій; 2) випуску власних цінних паперів; 3) випуску, розповсюдження та проведення лотерей; 4) зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа; 5) інкасації коштів і перевезення валютних цінностей; 6) ведення реєстрів власників іменних цінних паперів (крім власних акцій); 7) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг.

На переконання суду, винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

Суд зазначає, що формула, по якій нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами.

За висновком колегії суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі "винагороди" та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Згідно з частиною восьмою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Тобто оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору.

Судом вище встановлено, що відповідно до п. А.9 кредитного договору на день його укладання визначено, що позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500,00 грн у день укладення кредитного договору, а в пункті А.10 встановлено, що позичальник сплачує банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою.

Таким чином, суд зазначає, що умовами договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.

Судом вище встановлено, що за умовами кредитного договору згідно з банківською випискою по рахунку позивача, останнім отримано кредит у розмірі 6 274 101,92 грн, при цьому, заборгованість з винагороди згідно із меморіальними ордерами № 5 від 17.11.2015 та № К1111L007G від 11.11.2020 становить 19 170 321,43 грн, що значно перевищує суму отриманого кредиту та процентів за його користування.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.

Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

Таку ж позицію висловив і Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011 та у пункті 3.2 цього рішення вказав, що "одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу (ЦК України). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності". Ця позиція викладена була безвідносно до суті розглянутого Конституційним Судом України питання, тому застосовується судом у цій справі.

Так, принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Більше того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність.

Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.09.2020 № 920/418/19, від 07.04.2021 у справі № 910/10514/20 та в низці інших справ.

Отже, свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, чого не вбачається з оспорюваної редакції формули винагороди, яка не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені, та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту.

Наведене узгоджується із висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 10.10.2019 у справі №904/8902/17 та від 20.05.2021 у справі №904/5748/18.

У частинах першій та третій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вказаних обставин, оскільки встановлена в договорі винагорода значно перевищує розмір отриманого кредиту, а тому не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права, що є самостійною підставою для визнання пунктів кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом недійсними, суд дійшов висновку, що умови кредитного договору № 4Ж13760И від 20.11.2013 з урахуванням змін, внесених додатковим угодами, за якими позивач повинен сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 203 ЦК України ці умови договору є недійсними.

Щодо заяви АТ КБ «ПриватБанк» про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статей 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За умовами частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що у пункті 5.7 договору в редакції додаткової угоди, сторони дійшли згоди, що строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів по цьому договору встановлюється сторонами протягом 15 років.

Суд вважає, що з урахуванням дотримання принципу рівності сторін договору, принципів справедливості та розумності, визначений в п. 5.7. договору строк позовної давності у 15 років, повинен застосовуватись до позовних вимог щодо винагороди в цілому, а не тільки щодо стягнення заборгованості за винагородою на користь банку.

Таким чином, на переконання суду, позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду із цим позовом, який спливає 20.11.2028, що має наслідком відмову відповідачу у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» - задовольнити.

Визнати недійсними пункти А.10, 4.5., 4.6., 4.13. повністю, п.п. 4.1., 4.8., 4.9., 4.10, 5.1., 5.7., 5.8. в частині винагороди за користування кредитом, кредитного договору №4Ж13760И від 20.11.2013, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» (81700, Львівська область, Стрийський район, місто Жидачів, вулиця Фабрична, будинок 4; ідентифікаційний код 00278801) та Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1-Д; ідентифікаційний код 14360570).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1-Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Публічного акціонерного товариства «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» (81700, Львівська область, Стрийський район, місто Жидачів, вулиця Фабрична, будинок 4; ідентифікаційний код 00278801) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. - судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повний текст рішення складено: 22.07.2025.

Суддя Віта БОНДАРЧУК