ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

"14" липня 2025 р. Справа№ 910/2650/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024

у справі №910/2650/24 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Київського управління механізації №519 Дочірнє підприємство акціонерного товариства - фірми "Сантехмонтаж - 1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000"

про стягнення 112 689,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Київське управління механізації №519 Дочірнє підприємство акціонерного товариства - фірми "Сантехмонтаж - 1" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" про стягнення 112 689,32 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

05.06.2025 поштою на адресу Північного апеляційного господарського суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" була подана апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі № 910/2650/24 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, разом з апеляційною скаргою заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі №910/2650/24.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/2650/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 16.06.2025 визнано необґрунтованим подане клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" на рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2024 у справі № 910/2650/24 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом звернення до суду апеляційної інстанції із новою заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій зазначити інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, надати докази доплати судового збору в сумі 908,40 грн та вказати прізвище, ініціали та посадове становище особи, яка підписала апеляційну скаргу від імені апелянта.

Апелянтом протягом встановленого строку з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено апеляційну скаргу із викладеним у ньому клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт вказав, що про наявність судового спору не був обізнаний, будь-яких процесуальних документів від суду та/або позивача не отримував, з матеріалами справи мав можливість ознайомитись лише 20.05.2025 через електронний кабінет в ЄСІТС.

03.07.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про повернення відповідачу без розгляду поданих на усунення недоліків документів, оскільки останній не зареєстрував електронний кабінет в системі ЄСІТС.

Колегія суддів відхиляє дане клопотання позивача, оскільки як вбачається із інформації з системи ЄСІТС відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд», а приписи ч. 8 ст. 6 ГПК України передбачають, що реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

Оцінивши наведені в клопотанні доводи стосовно поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було зазначено в ухвалі суду від 16.06.2025, якою апеляційна скарга відповідача залишалась без руху, оскаржуване рішення було складено 27.05.2024, а тому заявник мав подати апеляційну скаргу в строк до 17.06.2024. Водночас, із апеляційною скаргою відповідач звернувся лише 05.06.2025, тобто більше ніж через рік після ухвалення рішення.

Відповідно до частини другої статті 261 ГПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Зазначений у частині другій статті 261 ГПК України річний строк є присічним і не застосовується лише у двох випадках, вказаних у даній нормі права.

У разі якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного рішення пропущений процесуальний строк може бути поновлено лише у разі, якщо його пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили, або якщо апеляційну скаргу подано особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у справі, щодо якої суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки (пункт 6.10 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі № 10/5026/290/2011).

Подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 261 ГПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими нормами ГПК України (постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 909/117/17, від 03.04.2023 у справі № 906/1357/20, від 02.10.2024 у справі № 9/41).

Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Для вирішення господарським судом питання про поновлення процесуального строку самого лише клопотання недостатньо, наявність поважної причини пропуску строку має бути доведена заявником.

Відповідно до чинного законодавства поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Як вже було зазначено в ухвалі суду від 16.06.2025, ухвала Господарського суду міста Києва від 15.03.2024 про відкриття провадження у справі № 910/2650/24 була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02094, м. Київ, вул. Магнітогорська, буд. 1Б, однак повернулась неврученою у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Згідно із пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, судова кореспонденція надсилалась судом першої інстанції апелянту рекомендованим листам з повідомленням про вручення на ту адресу, яка була вказана його представником при подачі апеляційної скарги.

Доводи відповідача про неналежність такого повідомлення, оскільки поштовий конверт було повернуто підприємством поштового зв`язку у зв`язку із закінченням терміну зберігання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто на адресу вказану у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

При цьому, сам лише факт не отримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.10.2024 у справі № 914/3445/23, від 05.03.2025 у справі № 904/4076/23, від 03.04.2025 у справі № 910/8132/23).

Крім того, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (така ж правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б), від 07.09.2022 № 910/10569/21, від 19.12.2022 № 910/1730/22, від 01.03.2023 № 910/18543/21, від 30.03.2023 № 910/2654/22, від 06.06.2023 № 922/3604/21, від 09.11.2023 у справі № Б-39/02-09 (922/3286/21).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вчинялись всі необхідні дії для належного повідомлення апелянта про розгляд цієї справи, а неотримання судових рішень та, відповідно, можливість подання апеляційної скарги у встановлений строк залежала виключно від волевиявлення та дій самого апелянта.

Доводи відповідача, що він мав можливість ознайомитись із оскаржуваним судовим рішенням через електронний кабінет в системі ЄСІТС лише 20.05.2025 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається із наявної інформації із системи ЄСІТС, відповідач має зареєстрований електронний кабінет починаючи із 09.07.2024.

Відповідач не надав пояснень неможливості ознайомлення із оскаржуваним рішенням після реєстрації в електронному кабінеті ЄСІТС, тобто починаючи з 09.07.2024.

Крім того, як вже зазначалось в ухвалі суду від 16.06.2025, оскаржуване судове рішення було повністю виконане відповідачем у липні 2024, що підтверджується постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторговим А.М. від 10.07.2024 про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу у справі № 910/2650/24 у зв`язку із його повним виконанням.

Тобто, відповідач ще з липня 2024 знав та повинен був знати про наявність рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі № 910/2650/24, на підставі якого на його рахунки було накладено арешт, а в подальшому стягнуто грошові кошти за виконавчим документом.

Відповідач не обґрунтував обставин, які заважали йому починаючи з липня 2024 (після реєстрації в електронному кабінеті ЄСІТС та повного виконання судового рішення у справі № 910/2650/24) ознайомитись із оскаржуваним судовим рішенням, і що така можливість виникла лише 20.05.2025.

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22-23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

Згідно рішень Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб.

Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 р. суд вказав, що: "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений з підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.

Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків ".

Таким чином, наявність права на оскарження не є безумовною підставою для здійснення судового захисту шляхом прийняття апеляційної скарги, поданої з порушенням встановленого процесуальним законом порядку.

Пропуск встановленого законом строку на апеляційне оскарження, що стався внаслідок недобросовісного використання процесуальних прав учасником справи, не може розглядатися як поважна причина, яка б перешкоджала подачі апеляційної скарги у встановлений законодавством строк.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.02.2024 у справі № 990/270/23, поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі вищенаведеного, дослідивши подану нову заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважає наведені в ній доводи та причини її обґрунтування неповажними.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що скаржник не довів неможливості реалізації свого права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у межах процесуального строку, визначеного господарським процесуальним законодавством, враховуючи вчинення судом першої інстанції всіх необхідних дій для належного повідомлення апелянта про розгляд цієї справи та наявності обставин, які підтверджують, що з липня 2024 відповідач мав знати про наявність оскаржуваного рішення.

Колегією суддів також не встановлено обставин непереборної сили, які перешкоджали б своєчасному (в межах встановленого строку) поданню апеляційної скарги зі справи.

У разі подання апеляційної скарги на судове рішення після спливу одного року з дня складення повного тексту цього рішення, суд апеляційної інстанції має перевірити та надати оцінку наявності підстав для застосування до такої апеляційної скарги наслідків, передбачених ч. 2 ст. 261 ГПК України, а саме щодо зазначення та обґрунтування скаржником випадків, передбачених п.п. 1, 2 зазначеної норми, наявність яких надає право на поновлення строку апеляційного оскарження.

Встановивши відсутність винятків, визначених у п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 261 ГПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 12.11.2018 у справі № 54/239).

А тому, оскільки виключення, передбачені ч. 2 ст. 261 ГПК України, скаржником не доведені, підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні.

Таким чином, оскільки апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" не підпадає під винятки, передбачені п. 1, 2 ч. 2 ст. 261 ГПК України, а тому до неї слід застосовувати норми ч. 2 ст. 261 ГПК України, яка передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу 1 року з дня закінчення строку на апеляційне оскарження.

За викладених вище обставин, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі №910/2650/24 та відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі №910/2650/24.

Керуючись статтями 234, 260, 261 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі №910/2650/24.

2. Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета - 2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2024 у справі №910/2650/24.

3. Копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття колегією суддів і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко