ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2025 р. Справа№ 911/1680/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Барсук М.А.

Руденко М.А.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного підприємства «Хотей 2019»

на рішення Господарського суду Київської області від 05.05.2025

у справі № 911/1680/24 (суддя Смірнов О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрозен Фрут»

до Приватного підприємства «Хотей 2019»

про стягнення 110 950,84 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрозенфрут» звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Приватного підприємства «Хотей 2019» про стягнення заборгованості за договором поставки №1031 від 22.12.2020 у загальному розмірі 110 950,84 грн. з яких: 51 718,33 грн - основний борг, 8552,88 грн - інфляційні втрати, 3350,71 грн - 3% річних та 47 330,92 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки в частині своєчасної оплати товару, а у разі, коли товар не був реалізований - обов`язку повернути цей товар продавцю.

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.05.2025 у справі № 911/1680/24 позов задоволено.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, передав товар відповідачу, а отже і ризики його збереження, однак відповідач у встановлені договором строки не здійснив ані оплату вартості товару, ані його повернення. При цьому суд відхилив доводи відповідача про втрату товару внаслідок дії непереборної сили, знищення товару в результаті військової агресії російської федерації . Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, однак вважав за доцільне зменшити розмір пені на 50%.

Не погоджуючись із мотивами та висновками суду першої інстанції, Приватне підприємство «Хотей 2019» звернулось через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.05.2025 по справі № 911/1680/24 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Суд не врахував,, що втрата товару сталася за обставин, за які відповідач не відповідає, адже товар був знищений в результаті військових дій, здійснених збройними формуваннями Російської Федерації.

На думку апелянта, суд не в повному обсязі дослідив подані докази, які в сукупності підтверджують наявність обставин непереборної сили. Істотними відповідач просив вважати причини несвоєчасного повідомлення позивача про неможливість виконання договору поставки, внаслідок обставин непереборної сили, оскільки затримка трапилася у зв`язку з тимчасовою окупацією території, де розташовувався склад відповідача.

Апелянт також вважає вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій безпідставними, оскільки під час дії обставин форс-мажору нарахування таких санкцій не допускається. Крім того, нараховані штрафні санкції є арифметично помилковими, оскільки відповідно до закону період нарахування пені обмежений шестимісячним строком. Окрім цього, розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій є надмірним та непропорційним і істотно перевищує розмір фактичних збитків, завданих втратою товару.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2025 матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Хотей 2019» у судовій справі № 911/1680/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Барсук М.А., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження та вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

04.06.2025 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку щодо наявності підстав стягнення заборгованості за поставлений, але неоплачений товар, в тому числі, і нараховані штрафні санкції. При цьому позивач не заперечував проти зменшення судом першої інстанції розміру пені на 50%. Водночас, позивач заперечив проти апеляційної скарги, яка фактично зводиться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з прийнятим судом рішенням.

Водночас, позивачем заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000,00 грн.

17.06.2025 відповідачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Крім того, відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвокату позивача. На його думку, витрати є необґрунтованими та неспівмірними ні з реальністю виконаних робіт, їх необхідності, ні підтвердженням реального часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних послуг та обсягом наданих послуг, витрати є завищеними, тож не підлягають задоволенню.

23.06.2025 позивачем подано заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, представником позивача подано заперечення на клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки діяльність адвоката є оплачуваної працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правничої допомоги. Обсяг та факт надання правничої допомоги підтверджується належними доказами, а відтак, такі вимоги підлягають задоволенню.

Розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права при вирішенні позову, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрозенфрут» як постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хотей 2019» як покупцем укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується протягом чинності цього договору поставляти та передавати у власність покупцеві товар (партії товару) в кількості і в строки згідно з умовами цього договору та додатків до нього, які є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується приймати та своєчасно сплачувати за товар (партії товару) згідно з умовами цього договору.

На виконання умов пункту 1.1 Договору поставки та Специфікації до нього, постачальником поставлено покупцеві товар на загальну суму 64820,40 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи видатковими накладними від 17.12.2021 № 1611 на суму 13178,70 грн. та № 1612 на суму 18264,00 грн., від 18.02.2022 № 201 на суму 24571, 20 грн. та № 204 на суму 8806,80 грн., які скріплені підписами та печатками сторін.

Згідно з п. 3.2 Договору моментом переходу права власності на товар є момент фактичного одержання товару покупцем та підписання уповноваженими представниками обох сторін видаткових накладних, що підтверджують фактичну передачу товару від постачальника покупцеві. Датою поставки товару постачальником є фактична дата прийняття товару покупцем за видатковими накладними підписання сторонами видаткової.

Відповідно до п. 7.1 Договору покупець здійснює оплату 1 (один) раз на тиждень за поставлений постачальником товар, який був реалізований покупцем споживачу або будь-яким третім особам протягом тижня, який передує тижню, в якому покупцем здійснюється оплата за поставлений товар, який був реалізований споживачу або будь-яким третім особам. Обов`язок оплати за товар виникає у покупця лише за фактом його реалізації кінцевому споживачу або третім особам

Пунктом 3.5 Договору встановлено, що якщо товар не реалізується покупцем споживачам або споживачу або будь-яким іншим третім особам, протягом 30 (тридцяти) та більше календарних днів з моменту його поставки, покупець має право протягом будь-якого строку повернути товар постачальникові.

Як передбачено пунктом 7.1 Договору, сторона, яка порушила зобов`язання, визначені цим договором та/або чинним законодавством України, зобов`язана відшкодувати завдані нею збитки стороні, чиї права або законні інтереси порушено.

За порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, які діяли у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день порушення виконання (п. 8.2. договору).

Як зазначає позивач, на виконання вимог п. 7.2 Договору, відповідач здійснив часткову оплату поставленого позивачем товару на суму 6296,80 грн, що підтверджується доданої до матеріалів справи виписки АТ КБ «Приватбанк» від 25.06.2024 за період 31.05.2022 по 25.06.2024, а відтак станом на день звернення до суду з позовною заявою, враховуючи сплачену суму коштів, борг відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 51718,33 грн.

Статтею 668 Цивільного кодексу України передбачено, що ризик випадкової загибелі товару переходить на покупця з моменту його передання.

Та обставина, що покупець отримав товар у власність означає, що усі ризики випадкового знищення та випадкового пошкодження майна несе покупець, а отже втрата майна не звільняє покупця від обов`язку оплатити вартість товару у строки, визначені договором.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про передчасність заявлених вимог щодо стягнення з нього вартості товару з огляду на таке.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж Кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Втрата товару,а отже припинення права власності на нього у покупця, не звільняє покупця від обов`язку оплатити вартість товару продавцю, і лише припиняє можливість покупця повернути товару продавцеві.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для примусового стягнення з відповідача 51 718,33 грн вартості поставленого товару.

Водночас, колегія суддів зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили не підлягають застосуванню до цих сум.

Призначені судом першої інстанції суми інфляційних втрат та 3% річних є арифметично вірні.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За порушення грошових зобов`язань згідно з умовами договору винна сторона сплачує постраждалій стороні пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, які діяли у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день порушення виконання (п. 8.2. договору).

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/ обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (постанови Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

Лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18).

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

На підтвердження обставин непереборної сили відповідач послався на:

Договір оренди №04/06/20-МХ від 04.06.2020, яким визначено, що орендар (Приватне підприємство «Хотей 2019») приймає в орендне користування нежитлову площу, яка знаходить в будівлі Торговельного центру с. Капітанівка, вул. Соборна, буд. 6, корп. 1,2; Акт приймання-передачі орендної площі від 04.06.2020;

Акт про пожежу від 20.04.2022, яким визначено, що пожежа виникла 03.03.2022 о 20:08 (час орієнтовний) на об`єкті Торговельний центр с. Капітанівка, вул. Соборна, буд. 6, корп. 1,2., проте пожежно-рятувальний підрозділ, який прямував на місце пожежі, не зміг прибути до місця пожежі у зв`язку з веденням активних бойових дій та його обстрілом військовими російської федерації. В акті зазначено, що пожежею, яка виникла внаслідок дій військових формувань російської федерації, а саме збройні обстріли, знищені продовольчі товари;

Витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження №00000379, де Приватне підприємство «Хотей 2019» визнано потерпілою стороною;

Звіряльна відомість №9, інвентаризаційний опис №9, Акт списання №322, протокол інвентаризаційної комісії;

лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1.

Колегія суддів зазначає, що подані відповідачем докази підтверджують пожежу та знищення продовольчих товарів, однак не впливають на можливість відповідача виконати грошове зобов`язання перед продавцем та оплатити йому покупну вартість товару.

З огляду на встановлені у справі обставини в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Хотей 2019» не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За приписами статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини другої статті 126 ГПК України до витрат на професійну правничу допомогу належать розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000,00 грн позивачем до матеріалів справи долучено: договір-доручення про надання правничої допомоги №02-2025 від 30.05.2025; рахунок на оплату №6 від 02.06.2025; платіжна інструкція №884 від 03.06.2025; Акт №2 приймання-передачі наданих послуг на суму 20 000,00 грн; ордер серії ВК №1174209.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

У розумінні вказаної норми зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18.

На переконання колегії суддів, Приватне підприємство «Хотей 2019» у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не навело переконливих доводів стосовно неспівмірності заявлених до стягнення позивачем витрат у розмірі 20 000,00 грн із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. При цьому суд враховує, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Повний супровід судового розгляду в суді апеляційної інстанції був забезпечений представником за договором.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.12.2020 р. по справі № 640/18402/19, де суд виснував, що з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Суд зазначає, що розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду апеляційної скарги Приватного підприємства «Хотей 2019», покладаються на відповідача у розмірі 20 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Хотей 2019» на рішення залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 05.05.2025 у справі № 911/1680/24 - без змін та скасування.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Хотей 2019» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Київська, буд. 31Б, код ЄДРПОУ 173610) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрозенфрут» (02152, м. Київ, Дніпровська набережна, буд. 1А, приміщення №1-№8, групи приміщень №150, ) 20 000,00 грн (двадцять тисяч гривень нуль копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Доручити місцевому господарському суду видати наказ.

4. Матеріали справи № 911/1680/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко