ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2025 р. м. Ужгород Справа № 914/1084/25

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого - судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Кірик К.І., розглянувши в спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100», код ЄДРПОУ - 22336060, місцезнаходження - 79011, Львівська область, місто Львів, вулиця Івана Франка, будинок 119,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», код ЄДРПОУ - 44858321, місцезнаходження 89421, Закарпатська область, Ужгородський район, село Сторожниця, вулиця Молодіжна, будинок 9,

про стягнення заборгованості за договорами поставки,

без повідомлення (виклику) учасників справи,

В С Т А Н О В И В:

Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» (далі позивач, покупець) через систему «Електронний суд» звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою від 03.04.2025 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (далі відповідач, постачальник) заборгованості за договорами поставки у розмірі 55637,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем з посиланням на укладення 01.12.2023 і 19.12.2024 між Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» та ТОВ «Волинь НП» договорів поставки №СКЗ-00225 і №СКЗ-00749, згідно з якими постачальник зобов`язався передати покупцю товар дизпаливо за кодом ДК 021:20-9 «Нафта і дистиляти» за довірчим документом скретч-карткою, а покупець прийняти і оплатити такий товар вартістю, у порядку та на умовах, визначених договором. На виконання умов договорів від 01.12.2023 та від 19.12.2024 покупець згідно платіжних інструкцій від 18.12.2023 №3120 (внутрішній номер 315259215), від 26.12.2024 №4448 (внутрішній номер 395044858) перерахував постачальнику кошти в розмірі 50505,00 грн та отримав від ТОВ «Волинь НП» скретч-картки на заправку дизельним паливом на АЗС відповідача. Однак, відповідач не виконав своїх зобов`язань з передачі позивачу дизельного палива на АЗС за придбаними скретч-картками. Відтак позивач звернувся у суд з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Волинь НП» на користь Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» заборгованості за договорами поставки у загальній сумі 55637,14 грн, з якої: 50505,00 грн сума основного боргу, 3619,99 грн - пеня та 1515,15 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.04.2025 матеріали справи за позовом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» про стягнення 55637,14 грн надіслано в Господарський суд Закарпатської області за підсудністю.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025.

Процесуальні дії у справі

Згідно ухвал суду від 09.05.2025 та від 20.05.2025 позовна заява Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» про стягнення заборгованості за договорами поставки (зареєстрована за вх. №02.3.1-05/562/25 від 05.05.2025) залишалася без руху та позивачу встановлювався строк для усунення недоліків позовної заяви, про які зазначено в ухвалах.

На виконання вимог ухвали суду від 09.05.2025 від позивача на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшла заява від 14.05.2025 про усунення недоліків позовної заяви (зареєстрована за вх.№02.3.1-02/4752/25 від 16.05.2025), згідно з якою позивачем частково усунуто недоліки позовної заяви.

На виконання вимог ухвали суду від 21.05.2025 від позивача на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від 21.05.2025 про усунення недоліків позовної заяви (зареєстрована за вх. №02.3.1-02/4927/25), до якої долучені докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 23.05.2025 відкрито провадження у справі; задоволено клопотання позивача про розгляд справи у спрощеному провадженні; вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, а також в ухвалі судом встановлено строки для подання заяв по суті спору.

У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа «Созонов та інші проти України», заява № 29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У постанові від 07.06.2024 у справі № 904/1273/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Згідно відповідей №9672885, 9672836 від 06.05.2025 встановлено, що позивач Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100», та відповідач ТОВ «Волинь НП», мають зареєстрований електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Враховуючи приписи ст. ст. 6 і 242 ГПК України, копії ухвали Господарського суду Закарпатської області від 23.05.2025 про відкриття провадження у справі були скеровані позивачу та відповідачу в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету учасників справи, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду».

В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом приписів ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 ст. 252 ГПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Статтею 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з приписами ч. 4 та 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суть спору за позицією позивача

Позивач покликається на укладений 01.12.2023 між Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» договір поставки №СКЗ-00225 (далі договір №СКЗ-00225) та укладений 19.12.2024 договір поставки №СКЗ-00749 (далі договір №СКЗ-00749), за змістом яких постачальник приймає на себе зобов`язання передати покупцю у власність товари дизпаливо за кодом ДК 021:20-9 «Нафта і дистиляти» за довірчим документом скретч-картою, а покупець прийняти і оплатити такий товар вартістю, у порядку та на умовах, визначених договором та згідно з видатковими накладними.

Позивач вказує, що відповідно до умов договору, товар вважається переданим продавцем і прийнятий покупцем по кількості та якості з моменту фактичного отримання товару згідно умов договору.

Відповідно до пункту 3.2 договору №СКЗ-00225, загальна сума договору становить 1515,00 грн. (в т. ч. ПДВ 252,50 грн).

Відповідно до пункту 3.2 договору №СКЗ-00749, загальна сума договору становить 48990,00 грн. в т. ч. ПДВ.

Згідно з пунктом 5.2.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, передача товару здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця скретч-картки.

Положеннями п. 5.2.2. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749 передбачено, що скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картках вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці.

Позивач стверджує, що виконав свої зобов`язання за договорами у повному обсязі, тобто здійснив оплату за договором №СКЗ-00225 на суму 1515,00 грн, на підтвердження чого долучив видаткову накладну №0003/0000045 від 01.12.2023 та платіжну інструкцію від 18.12.2023 №3120 (внутрішній номер 315259215) та здійснив оплату за договором №СКЗ-00749 на загальну суму 48990,00 грн, на підтвердження чого долучив видаткову накладну №0003/0001683 від 19.12.2024 та платіжну інструкцію від 26.12.2024 №4448 (внутрішній номер 395044858), однак відповідачем умови договорів СКЗ-00225 та №СКЗ-00749 були порушені.

Зазначає, що відповідач не виконує своїх зобов`язань з передачі позивачу дизпалива на АЗС за придбаними скретч-картками, покликаюсь на відсутність пального на АЗС Авіас.

Відтак у позивача відсутня можливість використати придбані у постачальника скретч-картки.

Як вказує позивач, у відповідача наявна заборгованість за договорами у загальному розмірі 50505,00 грн.

Згідно з пунктом 7.1. договору, у разі неналежного виконання своїх зобов`язань за договором постачальник несе відповідальність згідно з умовами договору та відповідно до чинного законодавства України.

Позивач стверджує про направлення 28.02.2025 на адресу відповідача претензії від 10.02.2025 №41, яку залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, такі обставини справи, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим через невиконання відповідачем зобов`язань за договором №СКЗ-00225 та договором №СКЗ-00749, позивач звернувся до суду з позовом, згідно з яким просить стягнути з ТОВ «Волинь НП» на свою користь 55637,14 грн, з яких: 50505,00 грн сума основного боргу за договорами, 3616,99 грн пеня та 1515,15 грн 3% річних.

Позиція відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доказів погашення заборгованості не представив.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

01.12.2023 між Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (постачальник) укладено договір поставки №СКЗ-00225 (договір №СКЗ-00225).

19.12.2024 між Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (постачальник) укладено договір поставки №СКЗ-00749 (договір №СКЗ-00749).

За змістом пункту 1.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, постачальник приймає на себе зобов`язання передати покупцю у власність товари, а покупець зобов`язується сплатити і прийняти вказаний товар (код ДК 021:20- 9 «Нафта і дистиляти»).

Згідно пункту 1.2. договорів найменування товару: дизпаливо. Одиниця вимірювання: літр (пункт 1.3. договорів).

Відповідно до пунктів 1.4., 1.5. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, кількість товару згідно накладних на товар. Відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару, відповідно Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997.

Згідно пункту 2.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, товар вважається переданим постачальником і прийнятий покупцем по кількості і якості з моменту фактичного отримання товару згідно умов договору.

Ціна 1 літра товару: згідно накладних на товар (пункт 3.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749).

Відповідно до пункту 3.2 договору №СКЗ-00225, загальна сума договору становить 1515,00 грн. (в т. ч. ПДВ 252,50 грн).

Відповідно до пункту 3.2 договору №СКЗ-00749, загальна сума договору становить 48990,00 грн. в т. ч. ПДВ.

Умови оплати: оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника в день виписки рахунку-фактури та накладної на товар. Ціна одного літру вказується у рахунку-фактурі та накладної і дійсна протягом дня їх виписки (пункт 4.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749).

Згідно пункту 4.2. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на вказані в рахунку-фактурі реквізити постачальника.

Відповідно до пункту 4.4. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, постачальник зобов`язується видати довірчі документи та видаткову накладну на товар представнику покупця, за умови:

- надання представником довіреності на отримання товару із зазначенням ПІБ довіреної особи, паспортні дані, ідентифікація підпису, номенклатура та кількість ТМЦ, що скріплена підписом керівника покупця та печаткою покупця та при наявності в нього паспорту;

- представника покупця вказано у додатку 1 до договору та при наявності в нього паспорту.

Строк поставки товарів до закінчення терміну дії довірчого документу (скретч-картки) (пункт 5.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749).

Згідно пункту 5.2. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, місце поставки (передачі) товарів:

5.2.1. Передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця скретч-картки.

5.2.2. Скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картках вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці.

Пунктом 5.3. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749 визначено, умови постачання товару самовивезення. Покупець зобов`язується отримати товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі.

Постачальник зобов`язаний, забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим договором; забезпечити поставку товарів, якість яких відповідає умовам, установленим розділом 2 цього договору (пункт 6.3. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749).

Відповідно до пункту 7.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

Пунктом 7.2. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749 передбачено, види порушень та санкції за них, установлені договором:

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 8.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, сторона звільняється від визначеної цим договором та (або) чинним законодавством України відповідальності за повне чи часткове порушення договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок форс-мажорних обставин, визначених у цьому договорі, за умови, що їх настання було засвідчено у визначеному цим договором порядку.

Сторона, що має намір послатися на форс-мажорні обставини, зобов`язана невідкладно із урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку та характеру існуючих перешкод повідомити іншу сторону про наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання договору (пункт 8.2. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749).

Згідно з пунктом 10.1. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення його печатками сторін (за умови наявності печатки у сторони).

Згідно з пунктом 10.2. договору №СКЗ-00225, даний договір діє до 31.12.2023.

Згідно з пунктом 10.2. договору №СКЗ-00749, даний договір діє до 31.12.2024.

На виконання умов договору №СКЗ-00225, ТОВ «Волинь НП» сформовано видаткову накладну №0003/0000045 від 01.12.2023 та рахунок-фактуру №0003/0000065 від 01.12.2023, найменування дизпаливо, сума з ПДВ 1515,00 грн.

На виконання умов договору №СКЗ-00749, ТОВ «Волинь НП» сформовано видаткову накладну №0003/0001683 від 19.12.2024 та рахунок-фактуру №0003/0001683 від 19.12.2024, найменування дизпаливо, сума з ПДВ 48990,00 грн.

У вказаних видаткових накладних наявні підписи представників позивача та відповідача, відтиски печаток ТОВ «Волинь НП» (від постачальника) і Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» (від покупця).

У постановах від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17, від 29.01.2020 у справі №916/922/19 Верховний Суд дійшов висновку, що відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

На підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань за договором, а саме оплати відповідачу вартості товару на загальну суму 50505,00 гривень позивач надав наступні документи:

- платіжну інструкцію №3120 (внутрішній номер 315259215) від 18.12.2023 на суму 1515,00 грн (згідно відомостей системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства Казначейство» оплачено 19.12.2023);

- платіжну інструкцію №4448 (внутрішній номер 395044858) від 26.12.2024 на суму 48990,00 грн (згідно відомостей системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства Казначейство» оплачено 27.12.2024).

В матеріалах справи міститься специфікація №0003/0000045-С відпущених скретч-карток на нафтопродукти по купюрах до видаткової накладної №0003/0000045 від 01.12.2023 скретч-карта УкрДТ10л. 1 шт, скретч-карта УкрДТ20л. 1 шт та специфікація №0003/0001683-С відпущених скретч-карток на нафтопродукти по купюрах до видаткової накладної №0003/0001683 від 19.12.2024 скретч-карта УкрДТ10л. 18 шт, скретч-карта УкрДТ20л. 40 шт.

Крім того, в матеріалах справи наявний залишок скретч-карток у кількості 41 шт. номіналом по 20 л. та 19 шт. номіналом по 10 л.

На зазначених скретч-картках відсутні термін їх дії (тобто не зазначено дати закінчення поставки (заправки) товару (дизпалива)).

Позивач стверджує про направлення на адресу ТОВ «Волинь НП» претензійного листа №41 від 10.02.2025, відповідно до якого позивач вимагав від відповідача виконати зобов`язання за договором №СКЗ-00749 належним чином отоварити скретч-картки, у разі невиконання повернути отримані кошти.

Згідно тверджень позивача відповідач не надав відповіді на претензійний лист №41 від 10.02.2025.

Отже, такі обставини справи, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом, згідно з яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за неналежне виконання зобов`язань за договором №СКЗ-00225 та договором №СКЗ-00749 у загальному розмірі 50505,00 грн, пеню у загальному розмірі 3616,99 грн за період з 01.01.2025 по 31.03.2025 та 3% річних у розмірі 1515,15 грн.

Правове обґрунтування і оцінка суду

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (далі ГК України) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, станом на день розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом з огляду на правила ЦК України та ГК України.

Частинами 1, 6 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 691 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом ч. 1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

За положеннями ст. 525 та ч. 1 ст. 526 ЦК України, ч. 1, 7 ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно пунктів 4.1.-4.2. договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, умови оплати: оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника в день виписки рахунку-фактури та накладної на товар. Ціна одного літру вказується у рахунку-фактурі та накладної і дійсна протягом дня їх виписки. Оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на вказані в рахунку-фактурі реквізити постачальника.

Відповідно до розділу 5 договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, строк поставки товарів до закінчення терміну дії довірчого документу (скретч-картки).

Місце поставки (передачі) товарів:

5.2.1. Передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця скретч-картки.

5.2.2. Скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картках вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці.

Умови постачання товару самовивезення. Покупець зобов`язується отримати товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749 здійснив попередню оплату вартості товарів згідно видаткових накладних №0003/0000045 від 01.12.2023, №0003/0001683 від 19.12.2024 та рахунків-фактур №0003/0000065 від 01.12.2023, №0003/0001683 від 19.12.2024 на загальну суму 50505,00 грн, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні копії платіжної інструкції №3120 (внутрішній номер 315259215) від 18.12.2023 на суму 1515,00 грн та платіжної інструкції №4448 (внутрішній номер 395044858) від 26.12.2024 на суму 48990,00 грн.

Вказане стало підставою для отримання позивачем від відповідача довірчих документів скретч-карток, на отримання товару.

Однак, станом на день звернення з позовною заявою до суду, відповідачем не виконано зобов`язання щодо поставки товару на суму 50505,00 грн (залишок скретч-карток у кількості 41 шт. номіналом по 20 л. та 19 шт. номіналом по 10 л.).

У пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20 з посиланням на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17, вказано, що, виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Частиною 1 ст. 665 ЦК України визначено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Умовою застосування положень ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, при чому, доведеної до продавця (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.11.2021 у справі №910/15963/20).

Правова природа перерахованої суми, як попередньої оплати, визначається не лише її визначенням у платіжному документі та датою платежу, а також наявністю зустрічного зобов`язання контрагента по поставці товару на цю суму відповідно до умов договору. Так, реалізація покупцем права на вимогу про повернення суми попередньої оплати означає, що він відмовився від прийняття виконання неналежно виконаного зобов`язання. Отже після пред`явлення покупцем на власний вибір продавцю вимоги про повернення сплачених коштів в якості передплати, зобов`язання останнього по поставці товару припиняється, проте у нього виникає грошове зобов`язання з повернення коштів.

Водночас аванс (попередня оплата) це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

При визначенні правової природи перерахованих позивачем коштів згідно умов договору, суд зазначає, що з урахуванням умов пунктів 4.1. - 4.2, 5.1 5.2 договорів та обставин справи, відповідно до яких покупець (позивач у справі) оплатив товар, отримавши довірчі документи (скретч-картки), а обов`язок продавця (відповідача у справі) по поставці товару шляхом заправки на АЗС постачальника автомобілів покупця виникає після пред`явлення довіреними особами покупця скретч-карток, то у цьому випадку, беручи до уваги положення ст. 693 ЦК України, суд констатує, що кошти у розмірі 50505,00 грн, які перераховані позивачем згідно умов договорів №СКЗ-00225, №СКЗ-00749, є попередньою оплатою за товар.

Отже, судом встановлено, що предметом позову в даній справі є стягнення (повернення) попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було поставлено (передано на АЗС постачальника після пред`явлення довіреними особами покупця скретч-карток) оплачений товар (дизпаливо).

Водночас, відповідач документальних доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань за договором поставки №СКЗ-00225 від 01.12.2023 та договором поставки №СКЗ-00749 від 19.12.2024 в частині фактичної поставки товарів позивачу суду не надав.

Таким чином, оскільки позивач сплатив суму попередньої оплати, а відповідач не поставив товар після пред`явлення довіреними особами покупця скретч-карток відповідно до умов договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-00749, то у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем по поверненню попередньої оплати у сумі 50505,00 грн, розмір якої підтверджений, зокрема, платіжними інструкціями №3120 (внутрішній номер 315259215) від 18.12.2023 на суму 1515,00 грн та №4448 (внутрішній номер 395044858) від 26.12.2024 на суму 48990,00 грн, а також залишком скретч-карток у кількості 41 шт. номіналом по 20 л. та 19 шт. номіналом по 10 л.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ч. 1 ст. 598 ЦКУ вказано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Враховуючи вищевказані обставини, приписи законодавства та те, що відповідач не надав суду документальних доказів у підтвердження факту поставки ним товарів позивачу, хоча мав можливість скористатись відповідними процесуальними правами і надати документи в обґрунтування своєї позиції по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність законних та обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача 50505,00 грн попередньої оплати за договором поставки №СКЗ-00225 від 01.12.2023 та договором поставки №СКЗ-00749 від 19.12.2024.

Щодо стягнення 3% річних

Позивач, покликаючись на приписи ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 1515,15 грн 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо поставки товару згідно порядку, передбаченого договором №СКЗ-00225 та договором №СКЗ-0074.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Так, у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, суд зазначає, що, оскільки кошти у загальному розмірі 50505,00 грн, які позивач перерахував відповідачу згідно умов договорів №СКЗ-00225 і №СКЗ-00749 відповідно до платіжних інструкцій №3120 (внутрішній номер 315259215) від 18.12.2023 та №4448 (внутрішній номер 395044858) від 26.12.2024, є попередньою оплатою за товар; оскільки умовами договорів не передбачені чіткі терміни поставки відповідачем позивачу товару після отримання попередньої оплати, то з урахуванням обставин справи і приписів ч.2 ст.693 і ст. 530 ЦК України у відповідача міг виникнути обов`язок по поверненню попередньої оплати у семиденний строк від дня пред`явлення (отримання від позивача) вимоги про повернення такої попередньої оплати, на підтвердження чого суду повинні бути надані достовірні, допустимі та належні докази направлення такої вимоги.

З приводу цього суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін ).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2019 у справі №909/524/18, правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором - не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми. При цьому, припис частини 2 статті 693 ЦК України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Як було вказано вище, позивачем заявлено до стягнення 3% річних із посиланням на невиконання відповідачем станом на день звернення до суду з позовною заявою грошового зобов`язання щодо повернення вартості непоставленого товару на суму 50505,00 грн та з урахуванням звернення позивача до відповідача з претензійним листом від 10.02.2025 №41, у якому позивач вимагає поставити товар або повернути отримані кошти.

Водночас, матеріали справи не містять доказів направлення позивачем на адресу відповідача вказаного претензійного листа.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

За змістом ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ГПК України.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З урахуванням принципу змагальності сторін та обов`язку доказування, суд констатує про відсутність доказів направлення позивачем відповідачу претензійного листа від 10.02.2025 №41.

Таким чином, зважаючи на ненадання позивачем доказів на підтвердження направлення на адресу відповідача претензійного листа №41 від 10.02.2025, суд виснує про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1515,15 грн 3% річних, так як позивач не підтвердив звернення до відповідача з вимогою відповідно до приписів ч.2 ст.693 і ст. 530 ЦК України про повернення такої попередньої оплати.

Щодо стягнення пені

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за договором №СКЗ-00225 та договором №СКЗ-0074, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальному розмірі 3616,99 грн.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Частина 1 ст. 548 ЦК України передбачає, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За змістом ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У постанові від 18.09.2024 у справі №924/1012/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що з врахуванням положень ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій, встановлених Законом щодо окремих видів зобов`язань. Тобто визначений розмір штрафних санкцій, зміна яких за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК України).

З аналізу положень ст. 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Отже, ч. 4 ст. 231 ГК України наділяє сторін правом застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.

З урахуванням таких положень цивільного та господарського законодавства при укладенні договорів сторони узгодили умови відповідальності за невиконання та неналежне виконання умов договору №СКЗ-00225 та договору №СКЗ-0074, зазначивши у пункті 7.2. договору, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожний день прострочення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Суд враховує, що договори, укладені між сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином (ст. 204 ЦК України).

При цьому, приписами ст. 509 ЦК України визначено, що в силу зобов`язання кредитор вправі вимагати виконання обов`язку від боржника у випадку невиконання останнім своїх зобов`язань у відносинах, що виникли між сторонами.

Отже, оскільки сторони добровільно, на власний розсуд погодили умови договору, які передбачають відповідальність за їх невиконання, то з врахуванням приписів ст. ст. 525, 526 і 629 ЦК України щодо обов`язковості договору та недопустимості односторонньої відмови від зобов`язання, у випадку порушення однією зі сторін умов договору настає відповідальність, яка передбачена договором, зокрема за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором. сторони згідно умов пункту 7.2 договору передбачили сплату пені у розмірі подвійною облікової ставки Національного банку України від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожний день прострочення.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач не поставив позивачу товар за договором поставки №СКЗ-00225 від 01.12.2023 на суму 1515,00 грн, у зв`язку з чим згідно розрахунку позивача ним нараховано відповідачу 108,50 грн пені за період із 01.01.2025 по 31.03.2025.

Матеріалами справи також встановлено, що відповідач не поставив позивачу товар за договором поставки №СКЗ-00749 від 19.12.2024 на суму 48990,00 грн, у зв`язку з чим згідно розрахунку позивача ним нараховано відповідачу 3508,49 грн пені за період із 01.01.2025 по 31.03.2025.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, суд ще раз звертає увагу, що, оскільки кошти у загальному розмірі 50505,00 грн, які позивач перерахував відповідачу згідно умов договорів №СКЗ-00225 і №СКЗ-00749 відповідно до платіжних інструкцій №3120 від 18.12.2023 та №4448 від 26.12.2024, є попередньою оплатою за товар, а умовами договорів не передбачені чіткі терміни поставки відповідачем позивачу товару після отримання попередньої оплати, то з урахуванням обставин справи і приписів ч.2 ст.693 і ст.530 ЦК України у відповідача міг виникнути обов`язок по поверненню попередньої оплати у семиденний строк від дня пред`явлення (отримання від позивача) вимоги про повернення такої попередньої оплати.

Водночас, судом враховано, що з урахуванням приписів ст.ст. 546, 548, 549, 550, 611 ЦК України, ст.ст.217, 230 ГК України, з урахуванням умов пунктів 7.2. договорів, у позивача право на стягнення з відповідача пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання, виникає за кожний день прострочення лише у випадку прострочення вимоги по поверненню попередньої оплати.

Водночас, судом враховано положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до яких, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, зважаючи на ненадання позивачем доказів на підтвердження направлення на адресу відповідача претензійного листа №41 від 10.02.2025, суд виснує про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у загальному розмірі 3616,99 грн за період з 01.01.2025 по 31.03.2025, оскільки відповідач не допустив прострочення повернення попередньої оплати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені та 3% річних з підстав відсутності доказів на підтвердження направлення на адресу відповідача претензійного листа №41 від 10.02.2025 чи інших вимог про повернення попередньої оплати, у той же час, суд звертає увагу, що відсутність таких вимог про повернення попередньої оплати не спростовує висновку суду про наявність підстав для стягнення з відповідача (повернення) суми попередньої оплати за договорами №СКЗ-00225 і №СКЗ-00749 у загальному розмірі 50505,00 грн, оскільки з вимогою про повернення попередньої оплати покупець вправі звернутися до суду шляхом пред`явлення до відповідача позовної заяви про повернення таких коштів.

Щодо цього, судом враховано, що у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.02.2023 у справі №910/5041/22, від 07.02.2018 у справі №910/5444/17 зазначено, що зі змісту ч. 2 ст. 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Аналогічні висновки щодо застування наведеної норми викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.02.2023 у справі №910/5041/22, від 07.02.2018 у справі №910/5444/17, від 14.05.2024 у справі №916/1164/23, від 09.04.2024 у справі №909/335/23, від 27.11.2019 у справі №924/277/19.

Отже, сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 02.04.2025 при подачі позову про стягнення 55637,14 грн позивачем сплачено судовий збір у сумі 3028,00 грн.

Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).

З положень ч. 1, п.п.1, п.п. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» слідує, що судовий збір за розгляд майнових вимог - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позовна заява у справі подана в електронному вигляді через систему «Електронний суд», а тому при подачі позову в електронній формі судовий збір підлягав сплаті у розмірі 2422,40 грн.

Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору, в тому числі визначено підстави такого повернення, яке здійснюється за ухвалою суду.

Згідно п. 3 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Частина 2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Виходячи із системного аналізу норм Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про судовий збір» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору.

Отже, сума зайво сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн може бути повернута судом виключно за клопотанням особи, яка його сплатила (позивача у справі).

За таких обставин, встановивши наявність підстав для частково задоволення позову та стягнення з відповідача 50505,00 грн у справі за позовними вимогами про стягнення з відповідача 55637,14 грн, відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, суд стягує з відповідача сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2198,95 грн (з урахуванням подачі позову в електронній формі).

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (код ЄДРПОУ - 44858321, місцезнаходження 89421, Закарпатська область, Ужгородський район, село Сторожниця, вулиця Молодіжна, будинок 9) на користь Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська спеціальна школа №100» (код ЄДРПОУ - 22336060, місцезнаходження - 79011, Львівська область, місто Львів, вулиця Івана Франка, будинок 119) 50505,00 грн (п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ять гривень 00 копійок) попередньої оплати за договорами поставки №СКЗ-00225 від 01.12.2023 та №СКЗ-00749 від 19.12.2024, а також 2198,95 грн (дві тисячі сто дев`яносто вісім гривень 95 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя С.В.Сисин