ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року Справа № 902/1158/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Черначук А.

розглянувши у відкритому судовому матеріали апеляційної скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗЕМРЕССУРС" ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22 (суддя Нешик О.С.)

час та місце постановлення ухвали: 23 травня 2025 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29

за позовом Керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради

до Фізичної особи ОСОБА_1

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗЕМРЕССУРС"

3) Фізичної особи ОСОБА_2

про витребування земельної ділянки

за участю представників:

від Прокурора - Безпалов А.В.;

від Позивача, Відповідача, Третьої особи 1, Третьої особи 3 - не з`явилися;

від Третьої особи 2 - ОСОБА_3.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Немирівської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до фізичної особи ОСОБА_1 (надалі - Відповідач: за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (надалі - Третя особа 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗЕМРЕССУРС" (надалі - Третя особа 2) та фізичної особи ОСОБА_2 (надалі - Третя особа 3)) про витребування земельної ділянки.

Водночас, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2023 року визнано дії представника Третьої особи 2 ОСОБА_3 щодо заявлення завідомо безпідставного відводу, подання клопотань та заяв для вирішення питань, які вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, зловживанням процесуальними правами. Застосовано до ОСОБА_3 заходи процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу в розмірі 3028 грн штрафу.

Вказана ухвала обґрунтована тим, що з огляду на систематичні дії представника Відповідача 2 ОСОБА_3 , зокрема подання 13 травня 2025 року клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів, питання щодо якого вже вирішено судом, а також заявлення завідомо безпідставного відводу в заяві б/н від 13 травня 2025 року, що суперечать завданню господарського судочинства і розцінилися судом як зловживання процесуальними правами, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_3 заходів процесуального примусу - стягнення в дохід Державного бюджету штрафу в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3028 грн.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою про стягнення штрафу представник Відповідача 2 ОСОБА_3 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, просив скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвалою господарського суду Вінницької області від 13 травня 2025 року, за подання ОСОБА_3 клопотань та відводів, до останнього було застосовано заходи процесуального примусу, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 132 ГПК України - у виді попередження. Зокрема, пунктом 2 резолютивної частини цієї ухвали суддя Нешик О.С. постановила: «Роз`яснити представнику Третьої особи, що у випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд уповноважений застосувати заходи процесуального примусу, передбачені статтями 131-135 ГПК України». Як вказує апелянт, після постановлення вищевказаної ухвали від 13 травня 2025 року ОСОБА_3 не заявляв судді Нешик О.С. жодного відводу. З позиції скаржника незважаючи на це, суддя Нешик О.С. без жодних на те підстав 23 травня 2025 року (через десять діб) постановила ще одну ухвалу, уже про стягнення з ОСОБА_3 штрафу за подання начебто завідомо безпідставного відводу та начебто необґрунтованого клопотання про поновлення строку на подання доказів. Таким чином, як вказує скаржник, суддя Нешик О.С. за одну і ту саму дію вжила відносно ОСОБА_3 два різні види заходів процесуального примусу, чим на його переконання двічі притягла його до юридичної відповідальності за одне і те саме діяння

Скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що сама по собі повторність звернення особи із заявами про відвід із різних підстав не свідчить про недобросовісність дій даної особи та не є зловживанням правом, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ГПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 902/1158/22 за апеляційною скаргою представника Третьої особи 2 ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 27 червня 2025 року призначено справу № 902/1158/22 до розгляду на 16 липня 2025 року об 15 год 45 хв.

19 червня 2025 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Прокурора, в якому Прокурор просив залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор зазначив, що в судовому засіданні від 13 травня 2025 року судом були прийняті ухвали, зокрема про: відмову в задоволенні клопотання Третьої особи 2 б/н від 13 травня 2025 року в справі №902/1158/22; відмову в задоволенні клопотання Відповідача, яке міститься в запереченнях б/н від 12 травня 2025 року, про поновлення процесуального строку на подання доказів в справі №902/1158/22; відмову в прийнятті до розгляду в справі №902/1158/22 заяв свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та Відповідача від 7 травня 2025 року; залишення без розгляду клопотання фізичної особи ОСОБА_1 б/н від 13 травня 2025 року про витребування доказів в справі №902/1158/22. Вказує, що після оголошення судом зазначених судових рішень представник Третьої особи 2 ОСОБА_3 висловився щодо наявності підстав відводу судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22 та відповідно звернувся до суду з письмовою заявою б/н від 13 травня 2025 року про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22. Прокурор зазначає, що оскільки дії Третьої особи 2 щодо заявлення завідомо безпідставного відводу є зловживанням процесуальними правами суд, керуючись частиною 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, заяву б/н від 13 травня 2025 року залишив без розгляду, про що було оголошено ухвалу в судовому засіданні. За твердженнями Прокурора, після вищевказаного представник Третьої особи 2 звернувся до суду із усним клопотанням про поновлення процесуального строку на подання доказів в справі №902/1158/22, а саме: заяв свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Відповідача 2 від 7 травня 2025 року. Прокурор вказав, що оскільки вищезазначені клопотання було вирішено в цьому ж судовому засіданні, а заявником не наведено інших підстав або нових обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі дії заявника є зловживанням процесуальними правами.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 липня 2025 року заяву представника Третьої особи 2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №902/1158/22 задоволено.

В судове засідання від 16 липня 2025 року представники Позивача, Відповідача, Третьої особи 1, Третьої особи 2 не з`явилися.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 27 червня 2025 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників Позивача, Відповідача, Третьої особи 1, Третьої особи 2, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні від 2 липня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Третьої особи 2 ОСОБА_3 просив скасувати ухвалу про стягнення штрафу вказавши, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13 травня 2025 року, за подання ОСОБА_3 клопотань та відводів, до останнього було застосовано заходи процесуального примусу, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 132 ГПК України - у виді попередження. Представник вказав, що після постановлення вищевказаної ухвали від 13 травня 2025 року ОСОБА_3 не заявляв судді Нешик О.С. жодного відводу, та що незважаючи на це, суддя Нешик О.С. без жодних на те підстав 23 травня 2025 року постановила ще одну ухвалу, уже про стягнення з ОСОБА_3 штрафу за подання начебто завідомо безпідставного відводу та начебто необґрунтованого клопотання про поновлення строку на подання доказів. Представник зазначив, що суддя Нешик О.С. за одну і ту саму дію вжила відносно ОСОБА_3 два різні види заходів процесуального примусу, чим по суті двічі притягла його до юридичної відповідальності за одне і те саме діяння. Представник зауважив, що сама по собі повторність звернення особи із заявами про відвід із різних підстав не свідчить про недобросовісність дій цієї особи та не є зловживанням правом, оскільки зазначене на переконання представника є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ГПК України, яке на його думку не містить обмежень в його реалізації.

В судовому засіданні від 16 липня 2025 року Прокурор просив залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор зазначив, що в судовому засіданні від 13 травня 2025 року судом були прийняті ухвали, та що після оголошення судом зазначених судових рішень представник Третьої особи 2 ОСОБА_3 висловився щодо наявності підстав відводу судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22 та відповідно звернувся до суду з письмовою заявою б/н від 13 травня 2025 року про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22. Констатував, що оскільки дії Третьої особи 2 щодо заявлення завідомо безпідставного відводу є зловживанням процесуальними правами суд, керуючись частиною 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, заяву б/н від 13 травня 2025 року залишив без розгляду, про що оголосив ухвалу в судовому засіданні. Також Прокурор зазначив, що представник Третьої особи 2 звернувся до суду із усним клопотанням про поновлення процесуального строку на подання доказів в справі №902/1158/22, а саме: заяв свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Відповідача 2 від 7 травня 2025 року. Як зауважив Прокурор, скільки вищезазначені клопотання було вирішено в цьому ж судовому засіданні, а заявником не наведено інших підстав або нових обставин, суд дійшов висновку, що такі дії заявника є зловживанням процесуальними правами.

Заслухавши пояснення представника Третьої особи 2, Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника Третьої особи 2 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначено, що 12 травня 2025 року до суду надійшла заява Відповідача б/н від 9 травня 2025 року (вх. канц. суду №01-47/10/2025 від 12 травня 2025 року) про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22, яка мотивована незгодою з процесуальним рішенням судді, прийнятим за результатами слухання справи 1 травня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13 травня 2025 року поданий Відповідачем відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22 визнано необґрунтованим та відмовлено в його задоволенні.

Також 12 травня 2025 року до суду надійшла заява б/н від 11 травня 2025 року (вх. канц. суду №01-47/11/2025 від 12 травня 2025 року) за підписом представника Третьої особи 2 ОСОБА_3 про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22, яка була мотивована аналогічно заяві Відповідача б/н від 9 травня 2025 року.

За результатами розгляду заяви Третьої особи 2 б/н від 11 травня 2025 року про відвід судді Нешик О.С., ухвалою суду першої інстанції від 13 травня 2025 року означену заяву на підставі частини 5 статті 38 Господарського процесуального кодексу України залишено без розгляду, як таку, що подано повторно з підстав, розглянутих раніше.

В судовому засіданні від 13 травня 2025 року місцевим господарським судом прийняті наступні ухвали, зокрема про:

· відмову в задоволенні клопотання Третьої особи 2 б/н від 13 травня 2025 року (том 3, а.с. 193-194) в справі №902/1158/22;

· відмову в задоволенні клопотання Відповідача, яке міститься в запереченнях б/н від 12 травня 2025 року (том 3, а.с. 199-202), про поновлення процесуального строку на подання доказів в справі №902/1158/22;

· відмову в прийнятті до розгляду в справі №902/1158/22 заяв свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 7 травня 2025 року;

· залишення без розгляду клопотання Відповідача б/н від 13 травня 2025 року (том 3, а.с. 195-196) про витребування доказів в справі №902/1158/22.

Після винесення зазначених судових рішень представник Третьої особи 2 ОСОБА_3 висловився щодо наявності підстав відводу судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22, в зв`язку з чим судом оголошено перерву задля надання даному представнику можливості підготувати письмову заяву про відвід судді Нешик О.С..

Згодом представник Третьої особи 2 ОСОБА_3 звернувся до суду з письмовою заявою б/н від 13 травня 2025 року (вх. канц. суду №01-47/15/2025 від 13 травня 2025 року) про відвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/1158/22.

В ухвалі від 13 травня 2025 року суд першої інстанції вказав, що оскільки дії Третьої особи 2 щодо заявлення завідомо безпідставного відводу є зловживанням процесуальними правами суд, керуючись частиною 3 статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, заяву б/н від 13 травня 2025 року залишив без розгляду, про що було оголошено ухвалу в судовому засіданні, 13 травня 2025 року. Судом також роз`яснено, що у випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд уповноважений застосувати заходи процесуального примусу, передбачені статтями 131-135 Господарського процесуального кодексу України.

Не зважаючи на все вищевстановлено, представник Третьої особи 2 ОСОБА_3 звернувся до суду із усним клопотанням про поновлення процесуального строку на подання доказів в справі №902/1158/22, а саме: заяв свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Відповідача від 7 травня 2025 року, справжність підпису на яких засвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Мельником М.В. за №1170, 1169, 1171 відповідно.

Оскільки питання поновлення процесуального строку на подання заяв свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Відповідача від 7 травня 2025 року вирішено в цьому ж судовому засіданні, а заявником не наведено інших підстав або нових обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі дії заявника є зловживанням процесуальними правами.

В зв`язку з викладеним на підставі частини 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України клопотання Третьої особи 2 про поновлення процесуального строку на подання доказів в справі №902/1158/22 та про прийняття до розгляду заяв свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Відповідача від 7 травня 2025 року, справжність підписів на яких засвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Мельником М.В. за №1170, №1169, №1171, залишено без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2023 року визнано дії представника Третьої особи 2 ОСОБА_3 щодо заявлення завідомо безпідставного відводу, подання клопотань та заяв для вирішення питань, які вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, зловживанням процесуальними правами. Застосовано до ОСОБА_3 заходи процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу в розмірі 3028 грн штрафу

Разом з тим, із системного аналізу діючих норм законодавства України, котре регулює порядок, підстави застосування заходів процесуального примусу вбачається наступне.

Разом з тим, згідно з пунктом 11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Що ж до доводів скаржника про те, що за подання безпідставного відводу судом не можуть застосовуватися заходи процесуального примусу, то колегія суду зауважує наступне.

В силу дії статі 43 Господарського процесуального кодексу України, законодавцем визначено визначено неприпустимість зловживання процесуальними правами. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Апеляційним господарським судом враховується, що Верховний Суд при розгляді справи № 905/2065/16 вказав, що процесуальні права надані особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей, вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

У статті 17 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 4 листопада 1950 року № ETS N 005 "Заборона зловживання правами" передбачено, що "Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції".

Чинне процесуальне законодавство надає сторонам право на відвід судді, проте такі заяви повинні ґрунтуватися на чітких і конкретних фактах, які викликають об`єктивні сумніви у неупередженості судді, а не на загальних підозрах або незгоді з процесуальними рішеннями. Повторне подання заяв про відвід на тих самих підставах без нових доказів є не лише безпідставним, але й шкодить принципам процесуальної економії та ефективності судового процесу. Такі дії суперечать завданню господарського судочинства, яке спрямоване на справедливий та своєчасний розгляд справ у розумні строки. Суд апеляційної інстанції зазначає, що процесуальні права не можуть використовуватися як інструмент для затягування судового розгляду або перешкоджання нормальному перебігу господарського процесу.

З аналізу наведеної норми слідує, що викладені у частині 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України дії, які можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпними, та суд залежно від конкретних обставин може визнати зловживанням процесуальними правами інші дії, спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто умисні, недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду по справедливому та своєчасному розгляду і вирішенню господарської справи (аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду від 6 травня 2021 року в справі №910/6116/20).

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (така ж позиція щодо застосувань норм права викладена й у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 8 травня 2018 року в справі №910/1873/17).

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2019 року в справі №905/945/18 та у постанові від 16 жовтня 2019 року в справі №906/936/18.

Відповідно до статтей 131, 132, 135 Господарського процесуального кодексу України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; штраф.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною десятою статті 188 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд, з урахуванням конкретних обставин, стягує в дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від п`яти до п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Необхідно зазначити, що обрання судом заходу процесуального примусу який підлягає застосуванню, а також визначення розміру штрафу, який підлягає стягненню, належить до дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Дискреційне повноваження суду може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 50 постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 у справі № 1840/2970/18.

Відтак, матеріалами справи підтверджено вчинення представником Третьої особи 2 ОСОБА_3 дій з метою перешкоджання судочинству, які виражені в поданні завідомо безпідставних відводів (адже представником Третьої особи 2 був обізнаний з мотивами ухвали про відмову в задоволенні заяви про відвід судді поданої Відповідачем, і після такої відмови вчинив дії по поданні відводу з аналогічних мотивів та підстав) та повторного подання клопотань по справі про поновлення процесуального строку для подання доказів.

Що ж до доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції 13 травня 2025 року за подання ОСОБА_3 клопотань та відводів було застосовано заходи процесуального примусу, то колегія суддів вважає такі покликання безпідставними та не підтвердженні змістом самої ж ухвали від 13 травня 2025 року.

Оскільки зі змісту пункту 2 резолютивної частини ухвали від 13 травня 2025 року вбачається, що Третій особі 2 лише було роз`яснено те, що у випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд уповноважений застосувати заходи процесуального примусу, передбачені статтями 131-135 Господарського процесуального кодексу України. Відтак зміст даного пункту носить лише роз`яснювальній характер, що не є за своїм змістом виконавчим документом, який носить обов`язковий характер щодо застосування заходів примусу. Саме тому, на переконання апеляційного господарського суду, жодних дій чи записів щодо застосування заходів процесуального примусу ухвала не містить. При цьому аналіз усіх дій наведених вище судом апеляційної інстанції, котрі вчинені апелянтом безумовно на існування підстав, що давали місцевому господарськиму суду право застосувати до цього представника заходи процесуального примусу.

В той же час знаючи про те, що подібні клопотання та заяви про відвід вже були відхилені судом, представник знаючи про це, мав можливість відмовитися від таких заяв та клопотань аби уникнути затягувння справ внаслідок вчинення таких процесуальних дій та врахувати, що в силу дії частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України: завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому колегія звертає увагу скаржника і на те, що згідно частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Разом з тим, з огляду на доводи апелянта про те, що ГПК України нібито не містить реалізації права повторно подавати заяви та клопотання, то апеляційний господарський суд звертає увагу представника Третьої особи, що господарські суди керуються іншим процесуальним законом, а саме ГПК України. В той же час суд апеляційної інстанції наголошує, що ГПК України не обмежує права осіб діяти щодо подачі заяв та клопотань, визначив його завдання та основні засади та наділив суд правом застосовувати до осіб, що нехтують ним та зловживають процесуальними правами застосувати заходи примусу, у тому числі у вигляді стягнення штрафу. Адже такий примус за загальним правом є найбільш дієвим і дисциплінуючим щодо осіб, котрі зневажають своїми діями чи бездіяльністю завданням та основними засадами господарського судочинства.

Окрім того, колегією суддів враховується і те, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі застосовано найнижчу межу із розміру штрафу, а саме один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3028 гривень.

Враховуючи зазначене вище, а також положення частини 4 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги дискреційні повноваження суду першої інстанції та наявність підстав для застосування штрафу, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали в частині застосування заходів процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу в одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3028 гривень.

У відповідності до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а також не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Відтак відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги, а тому оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 246, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРЗЕМРЕССУРС" ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року по справі №902/1158/22 - залишити без змін.

3. Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах 1, 2, 3 пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Справу №902/1158/22 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.