УХВАЛА

14 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/1061/24(450/2324/24)

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пєскова В. Г.

перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 (вх. № 4746/2025)

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025

у складі колегії суддів: Саврій В. А.- головуючий, Коломис В. В. , Грязнов В. В.

та на рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025

у складі судді Марач В. В.

у справі № 918/1061/24(450/2324/24)

за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3

про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири

В С Т А Н О В И В:

24.05.2024 ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області відкрито провадження у справі №450/2324/24 (провадження № 2/450/1460/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання удаваним попереднього договору, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав та визнання майнових прав на квартиру.

01.01.2025 ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області постановлено передати цивільну справу № 450/2324/24 (провадження №2/450/1460/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання удаваним попереднього договору, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав та визнання майнових прав на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири - до Господарського суду Рівненської області на розгляд у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

20.02.2025 ухвалою Господарського суду Рівненської області справу №450/2324/24 прийнято до провадження та постановлено здійснювати її розгляд у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

03.03.2025 представником ОСОБА_3 було подано заяву про зміну предмета позову, в якій просив суд:

- визнати удаваним попередній договір про купівлю-продаж квартири, що укладений 13.06.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1696;

- визнати, що 13.06.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

31.03.2025 представником ОСОБА_3 подано заяву про залишення позову без розгляду.

01.04.2025 ухвалою Господарського суду Рівненської області у справі №918/1061/24 (450/2324/24) залишено без розгляду позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання удаваним попереднього договору, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.03.2025 у справі № 918/1061/24 (450/2324/24).

01.04.2025 рішенням Господарського суду Рівненської області у справі №918/1061/24 (450/2324/24) задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 . Визнано недійсним попередній договір купівлі-продажу квартири, укладений 13.06.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1696. Стягнуто з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 605, 60 грн судового збору.

26.05.2025 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду (повний текст постанови підписано 02.06.2025) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025 у справі №918/1061/24 (450/2324/24)-- залишено без змін.

20.06.2025 (через підсистему "Електронний суд") ОСОБА_1 подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025 у справі № 918/1061/24 (450/2324/24); прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Також скаржником заявлено клопотання про зупинення дії рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025 у справі №918/1061/24 (450/2324/24).

23.06.2025 зазначену касаційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючого - Пєскова В. Г. (суддя-доповідач), Картере В. І., Огородніка К. М.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без руху з огляду на таке.

Статтею 290 ГПК України передбачені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У цьому випадку необхідно чітко вказати норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи; обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, при цьому, необхідно чітко вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок і змістовно обґрунтувати необхідність відступлення від нього.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору.

Під час касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, касаційна скарга має містити зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19).

У разі оскарження судового рішення на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України касаційна скарга має містити зазначення, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення.

Як вбачається з матеріалів касаційної скарги, підставою касаційного оскарження постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025 у справі № 918/1061/24 (450/2324/24) ОСОБА_1 зазначив пункти 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, звертаючись з касаційною скаргою, ОСОБА_1 зазначає про неправильне застосування норм матеріально права та порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. При цьому, скаржник стверджує, що у цій справі наявні унікальні фактичні обставини та специфічні правовідносини, які раніше не були предметом розгляду у практиці Верховного Суду.

За доводами скаржника, справа стосується застосування норм договору про спільну діяльність, що має складну та досить специфічну конструкцію, який був укладений 13.10.2021 між двома фізичними без створення юридичної особи з метою будівництва і прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на земельній ділянці, площею 0,4167 за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0120) (надалі - Будинок), в порядку, передбаченому чинним законодавством та отримання в особисту приватну власність квартир, приміщень та доходу у вигляді грошових коштів, отриманих в результаті виконання спільних дій, передбачених цим Договором. Із зазначенням при цьому (п. 5.2. договору про спільну діяльність), що у разі недосягнення мети передбаченої п.1.1 цього договору в строк передбачений п. 5.1. (12.10.2022) цього договору, незавершений об`єкт будівництва вважається власністю ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 гарантує, що не претендуватиме на нього.

Скаржник наголошує, що положення цього договору про спільну діяльність підлягали застосуванню для вирішення спору з наданням їм судами першої та апеляційної інстанції належної правової оцінки щодо їх відповідності імперативним нормам ЦК України, у тому числі й щодо нікчемності окремих положень цього договору. При цьому поведінка учасників спірних правовідносин також підлягає правовій оцінці з точки зору її відповідності загальним засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність, розумність, а закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору міг і мав бути застосований судами попередніх інстанції і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у таких правовідносинах.

ОСОБА_1 зазначає, що на момент подання касаційної скарги, аналіз практики Верховного Суду (у тому числі судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень) не виявив наявності подібних справ з ідентичними фактичними обставинами та правовими питаннями, що дозволяє зробити висновок про відсутність постанов у справах із аналогічними фактичними обставинами та правовідносинами, що у свою чергу потребує правової визначеності в питанні застосування таких договірних конструкцій у контексті імперативних вимог положень ЦК України.

Однак, за оцінкою Суду, наведені скаржником доводи не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки у касаційній скарзі чітко не вказано щодо застосування яких саме норм права відсутній висновок Верховного Суду, як, на думку скаржника, відповідні норми повинні застосовуватися у спірних правовідносинах та яку єдину практику застосування правових норм необхідно сформувати Верховному Суду за результатом розгляду його касаційної скарги.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 слід належним чином обґрунтувати підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, чітко вказавши щодо застосування якої саме норми (норм) права відсутній висновок Верховного Суду, в чому саме полягало неправильне застосування цієї норми права судами попередніх інстанцій у даній справі, як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах та яку єдину практику застосування правових норм необхідно сформувати Верховному Суду за результатом розгляду його касаційної скарги.

Крім цього, як вбачається із змісту касаційної скарги, на переконання скаржника, враховуючи предмет і підстави заявлених позовних вимог, розгляд вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири слід було здійснювати у порядку цивільного судочинства, оскільки позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, які перебувають поза межами питань, які підлягають вирішенню у межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_2 , безпосередньо не впливають на обсяг майна чи зобов`язань суб`єкта, щодо якого вирішується питання про неплатоспроможність.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири не підлягала розгляду у порядку, визначеному частиною другою статті 7 КУзПБ та пунктом 8 статті 20 ГПК України. При цьому скаржник зазначає, що такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі N 752/4361/15 (провадження N 14-561цс19), постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі N 707/149/22 (провадження N 61-8654св22), від 15.03.2023 у справі N 711/7709/19 (провадження N 61-15615св20), від 20.09.2023 у справі N 201/5683/22 (провадження N 61-9628св23).

Тобто наведене фактично складає підставу касаційного оскарження, що визначена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, водночас, скаржник не вказує на таку підставу, як на підставу касаційного оскарження постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025 у справі № 918/1061/24 (450/2324/24).

З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 містить суперечливі доводи щодо підстав касаційного оскарження.

Тож скаржнику слід визначитись з підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.

Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які сам заявник скарги не викладав у тексті касаційної скарги. В іншому випадку вказане б призводило до порушення таких принципів господарського процесу як змагальність і диспозитивність.

За змістом статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі належного обґрунтування визначених законом підстав (підстави) касаційного оскарження унеможливлює відкриття касаційного провадження за такою касаційною скаргою.

Частиною другою статті 292 ГПК України визначено, що у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху з наданням скаржнику строку на усунення недоліків поданої касаційної скарги, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху, а саме: вказати підставу (підстави), передбачену (передбачені) частиною другою статті 287 ГПК України, на якій (яких) подається касаційна скарга, належно її (їх) обґрунтувавши.

Скаржнику слід враховувати, що він має лише конкретизувати та належно обґрунтувати підстави касаційного оскарження в межах раніше наведених доводів касаційної скарги, позаяк доповнення або зміна касаційної скарги згідно з приписами частини першої статті 298 ГПК України допускаються виключно в межах строку на касаційне оскарження.

При цьому Верховний Суд зазначає, що уточнену редакцію касаційної скарги, подану на виконання приписів цієї ухвали, необхідно надіслати учасникам справи, надавши Суду докази такого надіслання.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2025 у справі № 918/1061/24 (450/2324/24) - залишити без руху.

2. Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху.

3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, касаційну скаргу буде повернуто.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду В. Пєсков