ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" липня 2025 р. Cправа № 902/560/20(755/12989/24)

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Андрущенко Г.В.,

за участю представників

позивача Ковальчук Ю.М. (поза межами приміщення суду)

відповідача 2 ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 19 листопада 1999 року,

третьої особи Стороженко С.С., посвідчення №74 від 17.01.2022

відповідач 1, відповідач 2 - не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: ОСОБА_2 (с. Плисків, Вінницький р-н, Вінницька обл, 22252)

до: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 )

до: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

до: Фермерського господарства "Ланецького" (вул. Цетральна, буд. 2, с. Плисків, Вінницький р-н, Вінницька обл., 22252)

третя особа, яка не заявляє грошових вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Браїлівське" (вул. Набережна, буд. 51, селище Кароліна, Вінницький район, Вінницька обл., 22850)

про визнання недійсною додаткової угоди про внесення змін до договорів позики та поруки

у межах справи № 902/560/20

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінінтелект-Плюс" (код 32983524)

до: Фермерського господарства "Ланецького" (код 36244177)

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/560/20 про банкрутство ФГ "Ланецького". 12.03.2025 року до суду від Дніпровського районного суду міста Києва надійшла за підсудністю справа № 755/12989/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Ланецького», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Браїлівське», про визнання недійсною додаткової угоди від 30 січня 2017 року, про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки №2 від 01 листопада 2015 року.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/560/20(755/12989/24) від 12.03.2025 року, вказану справу передано на розгляд судді Маслію І.В.

Ухвалою суду від 17.03.2025 прийнято до свого провадження справу № 902/560/20 (755/12989/24) та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 31.03.2025.

31.03.2025 до суду від представника відповідача3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності останнього, просить відмовити в задоволенні позову.

На визначену судом дату в судове засідання 31.03.2025 з`явився представник позивача, який приймав участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, та представник третьої особи на стороні відповідача. Відповідачі правом участі своїх представників в судовому засіданні не скористались, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

За наслідками судового засідання, суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання на 28.04.2025 о 12:00 год.

Враховуючи неявку у судове засідання відповідачів, ухвалою суду від 02.04.2025 останніх повідомлено про дату, час та місце наступного судового засідання у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.

04.04.2025 до суду від представника відповідача1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності останнього. Просив врахувати заперечення проти позову.

28.04.2025 до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування оригіналів документів та клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

На визначену судом дату в судове засідання 28.04.2025 з`явився представник позивача, якій приймав участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Інші учасники справи правом участі у судовому засіданні не скористались.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подане клопотання №б/н від 27.04.2025 про витребування оригіналів документів та зазначив, що останнім ставиться під сумнів дійсність Додаткової угоди від 30.01.2017 про внесення змін до Договору позики від 01.11.2015 та договору поруки №2 від 01.11.2015 та вказана угода є необхідною для призначення у справі почеркознавчої експертизи.

За наслідками судового засідання, суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання на 19.05.2025 о 12:00 год.

Ухвалою суду від 28.04.2025 задоволено клопотання позивача №б/н від 27.04.2025 (вх.канц.суду №01-34/4418/25 від 28.04.2025) про витребування оригіналів документів. Постановлено витребувати у третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Браїлівське" оригінал Додаткової угоди від 30 січня 2017 року про внесення змін до Договору позики від 01 листопада 2015 року та Договору поруки №2 від 01 листопада 2015 року; повідомлено відповідачів та третю особу про відкладення підготовчого засідання на 19.05.2025.

19.05.2025 до суду від третьої особи надійшов супровідний лист.

На визначену судом дату в судове засідання 19.05.2025 з`явився представник позивача та представник третьої особи. Інші учасники справи правом участі у судовому засіданні не скористались.

За наслідками судового засідання, суд протокольною ухвалою задовольнив усне клопотання представника позивача про витребування матеріалів справи з Погребищенського районного суду Вінницької області №143/1269/17.

Крім того, суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав підготовче засідання на 09.06.2025 о 12:00 год.

Враховуючи неявку у судове засідання відповідачів, ухвалою суду від 20.05.2025 останніх про дату, час та місце наступного судового засідання у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.

28.05.2025 до суду від Погребищенського районного суду Вінницької області надійшов лист, яким повідомлено, що цивільна справа №143/1269/17 знищена відповідно до Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України від 20.08.2019 №814 у зв`язку із закінченням терміну зберігання справ в архіві суду.

На визначену судом дату в судове засідання 09.06.2025 з`явився представник позивача, відповідач 2 та представник третьої особи. Інші учасники справи правом участі у судовому засіданні не скористались.

За наслідками судового засідання, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.07.2025 об 11:00 год.

Враховуючи неявку у судове засідання відповідача1 та відповідача3, ухвалою суду від 09.06.2025 останніх повідомлено про дату, час та місце наступного судового засідання у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.

На визначену судом дату в судове засідання з`явився представник позивача, відповідач2 та представник третьої особи.

Представник позивача позовні вимог підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач зазначив, що визнає позовні вимоги.

Представник третьої особи проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Після переходу суду до стадії ухвалення та проголошення судового рішення, відповідно до ст. 219 ГПК України та з урахуванням складності справи, суд дійшов висновку про необхідність відкладення ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів до 21.07.2025 о 15:10 год., про що повідомлено присутнього в судовому засіданні представника позивача в судовому засіданні під звукозапис.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

01 листопада 2015 року між Позикодавцем: фізичною особою ОСОБА_3 (Відповідач1) та Позичальником: ОСОБА_1 (Відповідач2) було укладено договір позики (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Позикодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язався надати Позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов`язався прийняти позику та повернути її Позикодавцеві у визначений Договором строк. Сторони у Договорі зазначили, що у зв`язку з тим, що між сторонами за Договором налагоджуються тісні взаємовигідні ділові відносини, позика визначена у Договорі, надається Позичальникові на безпроцентній основі.

Відповідно до п. 2.1. Договору, сума позики становить 290 000 доларів США.

01.11.2015 року позичальник ОСОБА_1 отримав позику в сумі 290 000 доларів США, що підтверджується його розпискою.

Відповідно до п. 3.1. Договору, позичальник зобов`язався повернути позику до 01 листопада 2016 року.

1 листопада 2015 року між гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 2, відповідно до умов якого ФГ «Ланецького» (Відповідач3) поручилося за виконання гр. ОСОБА_1 договору позики від 01.11.2015 р. і взяло на себе зобов`язання повернути суму позики, якщо її не поверне позичальник гр. ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 договору поруки № 2 від 01.11.2015 року, ФГ «Ланецького» взяло на себе зобов`язання уразі невиконання гр. ОСОБА_1 договору позики від 01.11.2015 року, відшкодувати гр. ОСОБА_3 шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов`язання, а також сплатити неустойку та пеню за порушення основного зобов`язання гр. ОСОБА_1

22 грудня 2016 року між ОСОБА_2 (Позивач) та відповідачем2 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_2 , виданим Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 22.12.2016.

30 січня 2017 року між відповідачами було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки № 2 від 01 листопада 2015 року, зокрема сторони домовились:

-п. 3.1. договору позики викласти в наступній редакції: «Позичальник повинен повернути зазначену у п. 2.1. цього договору позику Позикодавцю до 01.08.2017 року»;

-п. 5.2. договору позики викласти в наступній редакції: «У разі неповернення Позичальником у строк суми позики передбаченої цим договором Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики»;

-п. 6.1. договору позики викласти в наступній редакції: «Цей договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами, а саме з 1 листопада 2015 року і діє до моменту його повного виконання»;

-п. 1.5. договору поруки викласти в наступній редакції: «Термін виконання Основного зобов`язання за договором позики: до 1 серпня 2017 року»;

-п. 5.1. договору поруки викласти в наступній редакції: «У разі якщо поручитель не виконає свої зобов`язання за цим договором у повному обсязі, Позикодавець має право стягнути з Поручителя пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики»;

-розділ 6 договору поруки викласти в наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань».

02.04.2020 між відповідачем1 (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Браїлівське» (новий кредитор,;третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача) укладено Договір про відступлення права вимоги №01/04, п. 2 якого встановлено, що за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати солідарно від ОСОБА_1 та ФГ «Ланецького» () (надалі-Боржники) виконання зобов`язань за основним договором, які виникли з моменту укладання основного договору, а саме сплати заборгованості в розмірі 16256670,86 грн, а також оплати всіх штрафних санкцій, які виникли в зв`язку з невиконанням умов основного договору.

П.7 договору встановлено, що первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги.

У позовній заяві позивач зазначає, що договір позики укладений між її колишнім чоловіком - відповідачем2 та Відповідачем1 підлягає визнанню недійсним, з огляду на порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки про укладення зазначеного договору позики та написання розписки відповідачем2 позивачу абсолютно нічого не було відомо, згоди на отримання такої значної суми грошових коштів, перебуваючи у шлюбі з відповідачем2 , позивач не надавала, а тому вважає, що вказаний Договір позики підлягає визнанню недійсним. Оскільки договір позики, що був укладений між відповідачами виходять за межі дрібних побутових і суми грошових коштів були значними, то позивач вважає, що її згода на укладення цього договору мала бути письмовою. Відсутність такої згоди тягне за собою недійсність договору позики, що був укладений між відповідачами, саме з цих підстав. Крім того, відповідач2 неодноразово зазначав, що підпис, який міститься у Додатковій угоді, не є його підписом а виконані іншою особою з наслідуванням його підпису, що відповідач2 неодноразово підтверджував у судових засіданнях в межах справи №755/2699/22, що розглядалась Дніпровським районним судом міста Києва, а також в процесуальних документах в межах вказаної справи. Тому позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач1 посилається на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 30.03.2018 у справі №143/1269/17, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ФГ «Ланецького» про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю і солідарно стягнуто з відповідачів 17916489,42 грн боргу. Вказане рішення залишено в силі та без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07.08.2018. Справа розглядалася Верховним Судом, який залишив згадані судові рішення без змін.

Таким чином, суди, в тому числі Верховний Суд, вже надали свою (негативну) оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що він не підписував оспорену Додаткову угоду, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами, окрім його слів та спростовується висновком експерта, яким встановлено, щ о підпис особи виконано в додатковій угоді саме від імені ОСОБА_1 . А тому посилання позивача на те, що ОСОБА_1 дійсно повідомив їй, що він додаткову угоду не підписував, а підпис, який міститься в додатковій угоді зроблений та належить іншій особі, є недоречним. За вказаних обставин відповідач1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

Проте, у межах розгляду даної справи позивачки оспорила додаткову угоду до договору позики та договору поруки, на підставі якого її колишній чоловік отримав у позику грошові кошті.

З матеріалів справи вбачається, що факт укладання між відповідачами договору позики, як і факт отримання відповідачем2 від відповідача1 грошових коштів у сумі 290 000 доларів США встановлено рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 30.03.2018 року у справі №143/1269/17, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07.08.2018 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року.

Укладення договору позики та отримання грошей у борг було правом відповідача2 .

Окрім того, як було встановлено судами всіх інстанцій у цивільній справі №143/1269/17: «На забезпечення виконання вказаного зобов`язання між відповідачем1 та ФГ «Ланецького» укладено договір поруки № 2, відповідно до умов якого, ФГ «Ланецького» взяло на себе зобов`язання у разі невиконання відповідачем2 умов договору позики відшкодувати відповідачу1 шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов`язання, а також сплатити неустойку та пеню за порушення основного зобов`язання.

30 січня 2017 року між відповідачем1 , відповідачем2 та ФГ «Ланецького» укладено додаткову угоду про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки від 01 листопада 2015 року № 2.»

За таких обставин, коли відповідач ОСОБА_1 та відповідач ФГ «Ланецького» не довели, що ОСОБА_1 не підписував додаткову угоду від 30.01.2017 року належними і допустимими доказами, а також враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази, які спростовують обставини на яких ґрунтується зустрічний позов, суд вважає, що підстави для застосування норм права на які посилався відповідач ОСОБА_1 а саме ст. ст. 203, 215 ЦК України та визнання додаткової угоди від 30.01.2017 року недійсною - відсутні, тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Із встановлених судом обставин випливає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникли правовідносини позики, а між ОСОБА_3 та ФГ «Ланецького» виникли правовідносини поруки, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №143/1269/17, провадження №61-19714ск18: «Оскільки у визначений у договорі строк кошти позивачу повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом. Таким чином, суди встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли правильного висновку про стягнення заборгованості у солідарному порядку з відповідачів.»

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №755/2699/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2025, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , до ФГ «Ланецького», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЇЛІВСЬКЕ», про визнання договору позики недійсним.

Натомість, у межах розгляду даної справи, позивачка не тільки не довела в позовній заяві жодної причини для визнання спірного договору недійсним, але навіть і не зазначила про те, які саме її права, та яким саме чином нібито було порушено.

Презумпція свободи договору, у тому числі і договору позики, розкривається через зміст статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків.

За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК України повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів».

Таким чином, оспорюваний договір позики не потребує письмової згоди іншого з подружжя, оскільки не потребує ні нотаріального посвідчення, ні державної реєстрації, а доказів, що така згода не могла даватися позивачкою як дружиною усно чоловіку, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім`ї, позивачкою не надано.

У постанові від 02.11.2023 у справі № 758/16339/17 (провадження № 61-12173св23) Верховний Суд виснував, що: «Враховуючи встановлений судами у справі № 2-4207/11 факт укладення ОСОБА_1 договору позики, отримання ним коштів для особистих потреб, порушення зобов`язань за договором позики, суди дійшли цілком об`єктивних висновків щодо відмови у задоволенні вимог позивачки, які фактично спрямовані на ухилення від виконання боржником боргових зобов`язань за оспорюваним договором позики і виконання рішення суду про стягнення коштів.»

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено порушення її прав при укладенні відповідачами оспорюваного Договору позики, право вимоги за невиконання якого в межах розгляду цивільної справи №143/1269/17 було пред`явлено ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ФГ «Ланецького».

У частині четвертій статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на вищевикладене, позивач не тільки не довела в позовній заяві жодної причини для визнання спірної додаткової угоди недійсною, але навіть і не зазначила про те, які саме її права, та яким саме чином нібито було порушено.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

При цьому ч. 1 ст. 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 вказаної статті).

Таким чином, суд вважає, що позивач не надав достовірних та достатніх доказів, які б надавали правові підстави визнати недійсною додаткову угоду від 30 січня 2017 року, про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки №2 від 01 листопада 2015 року., тому суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити.

При винесенні даного рішення суд врахував висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Серявін та інші проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). При цьому суд зазначає, що інші доводи сторін жодним чином не спростовують викладених судом підстав для часткового задоволення позову та зменшення пені за порушення терміну виконання робіт.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову відмовити.

Понесені позивачем судові витрати залишити за позивачем.

Примірник повного судового рішення вручити присутнім у судовому засіданні учасникам прави, іншим - направити засобами електронного зв`язку.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 21 липня 2025 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук.прим:

1 - до справи