ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"18" липня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2309/25

Суддя Заєць Д.Г., розглянувши матеріали

за позовом Приватного підприємства «РІАЛБУД», Київська обл., Обухівський р-н., м. Богуслав

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ПРОМ ГРУП», Київська обл., Броварський р-н., м. Бровари

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «РІАЛБУД» б/н від 15.07.2025 року (вх. №808/25 від 17.07.2025) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ПРОМ ГРУП» про стягнення заборгованості за Договором субпідряду №12/1-02СУБ-2 від 06.11.2023 року у розмірі 2217057,36 грн., з яких 1979999,22 грн. основного боргу, 39057,52 грн. 3% річних та 197999,92 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги позивачем обгрунтовані наступними обставинами.

06.11.2023 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ПРОМ ГРУП» та Приватним підприємством «РІАЛБУД» було укладено Договір субпідряду №12/1-02СУБ-2 в рамках виконання Договору №12/1-02 «Експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування державного значення та штучних споруд на них у Черкаській області ДК 021:2015:63710000-9» від 01.05.2023 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДС ПРОМ ГРУП» та Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Черкаській області, яка виступає замовником послуг.

Позивачем було виконано умови договору субпідряду, однак відповідачем не було повністю оплачено вартість наданих послуг, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, яка станом на дату подання цього позову не погашена.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Разом з тим, право на звернення до господарського суду має чітко регламентований процесуальними нормами характер. Такі норми є обов`язковими до застосування під час звернення до господарського суду.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.

Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.

Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2024 року у справі №554/7669/21.

Правила визначення територіальної юрисдикції містяться у третьому параграфі глави 2 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 30 ГПК України, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти, як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майном або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ГПК України, виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі №911/2390/18.

Судом встановлено, що спірні правовідносини у даній справі стосуються прав та обов`язків правочину щодо доріг у Черкаській області, які є нерухомим майном, тому дана справа має бути направлена за виключною підсудністю до Господарського суду Черкаської області.

Керуючись ст. ст. 27, 30, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Направити позовну заяву Приватного підприємства «РІАЛБУД» б/н від 15.07.2025 року (вх. №808/25 від 17.07.2025) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ПРОМ ГРУП» про стягнення заборгованості за Договором субпідряду №12/1-02СУБ-2 від 06.11.2023 року у розмірі 2217057,36 грн., з яких 1979999,22 грн. основного боргу, 39057,52 грн. 3% річних та 197999,92 грн. інфляційних втрат за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Черкаської області (18005, м. Черкаси, бул. Шевченка, 307).

Ухвала господарського суду набирає законної сили з моменту її підписання відповідно до частини 2 статті 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць