ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2025 р. Справа № 916/1542/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В. розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, буд. 4; ),

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),

про стягнення 39804,33 грн.

Розгляд справи здійснюється без повідомлення (виклику) учасників справи.

Обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій з урахуванням заяви про усунення недоліків просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 28619,33 грн, суму 3% річних у розмірі 2379,40 грн та суму інфляційних втрат у розмірі 8805,60 грн. Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.

Також в прохальній частині позовної заяви позивач поросить суд зазначити у рішенні суду про нарахування 3 % річних на суму основного боргу у розмірі 29003,49 грн., починаючи з 16.04.2025 до виконання рішення суду за такою формулою: (СОБ х 3 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів, де: СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році, а також стягнути вказану суму нарахованих відсотків з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» ().

Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати ОСОБА_1 суми основного боргу, нарахування 3 % річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025 справу № 916/1542/25 передано на розгляду судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.04.2025 позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" (вх. № 1578/25 від 21.04.2025) залишено без руху.

30 квітня 2025 року до Господарського суду Одеської області від товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" надійшла заява про усунення недоліків (вх. суду №13811/25), яка є доказом усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі Господарського суду Одеської області від 28.04.2025.

Ухвалою від 05.05.2025 суд прийняв позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ФТП" до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/1536/25. Прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи постановлено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

06 травня 2025 року до суду від товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд зменшити розмір позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» суму 3% річних у розмірі 2379,40 грн та інфляційні втрати у розмірі 8805,60 грн. Витрати по оплаті судових витрат покласти на відповідача.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначає, що 28.04.2025 ОСОБА_1 добровільно частково виконано зобов`язання перед ТОВ «Дебет», шляхом сплати суми основного боргу в розмірі 28619,33 грн.

Вказану заяву позивача суд залучив до матеріалів справи.

19 травня 2025 року до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, проте відповідач визнає боргу перед ТОВ "ЛВК-МІЛК" в сумі 28619,33 грн станом на 22.04.2025. В обґрунтування вказаного відзиву відповідач зазначає, що він не отримував повідомлення від 07.01.2025 про відступлення права вимоги за результатами аукціону.

Натомість, 22.04.2025 відповідач отримав позовну заяву ТОВ «ДЕБЕТ» від 15.04.2025 разом з іншими додатками, які були направлені відповідачу. Надалі відповідач 28.04.2025 сплатив позивачу суму основного боргу у розмірі 28619,33 грн.

Відповідач у відзиві вказує, що розрахунок інфляційних витрат та нарахування 3% річних, зроблено з неправильним визначенням початку розрахункового періоду, а також без врахування відсутності прострочення сплати боргу відповідачем позивачеві, наслідком чого є визнання здійсненого розрахунку безпідставним та неправильним.

Строк виконання зобов`язання, визначений повідомленням, становив 5 (п`ять) днів з моменту отримання повідомлення відповідачем. Відповідач отримав повідомлення 22.04.2025, тож порушення строку починалось з 29.04.2025.

Таким чином, початок неналежності виконання з підстави порушення строку виконання зобов`язання мав би конкретну дату - 29.04.2025, а вартість грошової заборгованості визначалась повідомленням на останню дату строку виконання зобов`язання - на 28.04.2025 і становила 28619,33 грн.

Вказаний відзив відповідача суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

26 травня 2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про долучення до справи у Електронному суді, в якій заявник просить суд під`єднати до автоматизованої системи документообігу суду представника позивача ТОВ «ДЕБЕТ» - адвоката Марченка Віктора Сергійовича за РНОКПП - НОМЕР_2 , електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою отримання можливості ознайомитись з матеріалами справи № 916/1542/25 та можливістю користуватись іншими процесуальними правами, згідно ст. 42 ГПК України в електронному вигляді в підсистемі Електронний суд.

Вказану заяву позивача суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

27 травня 2025 року до суду від позивача у справі надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування вказаної відповіді на відзив позивач вказує, що строк виконання зобов`язань розпочинається з дати отримання товару, тобто з дати підписання відповідної видаткової накладної, а не з п`яти денного строку, який був вказаний в отриманому повідомленні отримання. Таким чином, твердження відповідача про період прострочення виконання зобов`язання який розпочинається з 23.04.2025 та закінчується 28.04.2025 є хибним та необґрунтованим.

Крім того, відповідачем 28.04.2025 було сплачено суму основного боргу в розмірі 28619,33 грн, тобто фактично визнано свою заборгованість перед позивачем.

Вказану відповідь позивача суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

28 травня 2025 року до суду від відповідача у справі надійшли заперечення на відповідь на відзив. В обґрунтування вказаних заперечень відповідач зазначає, що до позивача перейшло право вимоги виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів в сумі 28619,33 грн відповідачем з 17.12.2024, інших умов та обсягу зобов`язання на момент переходу права не існувало.

Обґрунтовуючи хибність твердження відповідача про початок перебігу строку виконання зобов`язання, позивач безпідставно ототожнює себе з продавцем товару (кредитором), наводячи правове регулювання правовідносин купівлі-продажу. Але право вимоги 28619,33 грн в позивача виникло внаслідок придбання фінансової інвестиції за Договором, та позивач є не «кредитором», а є «новим кредитором» у зобов`язанні.

Докази переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні відповідач отримав 22.04.2025, де було зазначено строк виконання зобов`язання: впродовж 5 (п`яти) днів з моменту отримання цього повідомлення, який почав свій перебіг 23.04.2025 та закінчився 28.04.2025, у зв`язку зі сплатою заборгованості в розмірі 28619,33 грн.

Вказані заперечення відповідача суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Матеріали справи свідчать, що товариством з обмеженою відповідальністю "ЛВК-Мілк" було поставлено ФОП ОСОБА_1. товар на загальну суму 28619,23 грн, що підтверджується наступними підписаними між постачальником та покупцем видатковими накладними: № 2056 від 04.07.2022 на суму 4111,60 грн, № 2081 від 11.07.2022 на суму 2899,41 грн, № 2082 від 11.07.2022 на суму 2883,60 грн, № 2102 від 15.07.2022 на суму 1474,25 грн, № 2117 від 18.07.2022 на суму 2531,86 грн, № 2129 від 22.07.2022 на суму 2416,44 грн, № 2139 від 25.07.2022 на суму 1920,10 грн, № 2155 від 29.07.2022 на суму 4057,28 грн, № 2720 від 01.08.2022 на суму 2449,67 грн, № 2813 від 08.08.2022 на суму 3062,64 грн, № 2954 від 12.08.2022 на суму 1196,64 грн.

17 грудня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ЛВК-Мілк" (Продавець, Первісний кредитор) і товариством з обмеженою відповідальністю "Дебет" (Покупець, Новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги (надалі - Договір).

Відповідно до умов п. 1.1-1.2 Договору у порядку, в обсязі та на умовах, визначених договором та чинним законодавством України, Первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги дебіторської заборгованості на суму 526358,84 грн в процедурі банкрутства ТОВ "ЛВК-Мілк", у зв`язку з чим, Новий кредитор стає кредитором за основним зобов`язанням на всю суму заборгованості за основним зобов`язанням. Детальний обсяг права вимоги дебіторської заборгованості, придбаного за результатами проведення аукціону № BRD001-UA-846 від 19.11.2024, відображено у додатку № 1 до договору (довідка про стан дебіторської заборгованості на 01.09.2024). За цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням.

Відповідно до умов п. 2.1. Договору відповідно до пункту 3 статті 82 Кодексу України з процедур банкрутства засвідчує, що Новим кредитором здійснено повну оплату за право вимоги дебіторської заборгованості на суму 526358,84 грн в процедурі банкрутства ТОВ "ЛВК-Мілк", згідно п. 2.2 цього договору.

Відповідно до п. 3.1, п. 3.2 Договору Новий кредитор підтверджує, що в момент підписання цього договору Первісний кредитор передає, а Новий кредитор отримує документи на підтвердження права вимоги. З моменту підписання сторонами цього договору до Нового кредитора переходить право вимоги Первісного кредитора за основним зобов`язанням в повному обсязі, а Первісний кредитор втрачає зазначені права вимоги повністю.

Зі змісту протоколу № BRD001-UA-846 від 19.11.2024 ТОВ "ЛВК-Мілк" було відступлено, зокрема, право вимоги до ФОП ОСОБА_1. на суму 28619,23 грн.

17 грудня 2024 року між ТОВ "ЛВК-Мілк" та ТОВ "Дебет" було підписано акт приймання майна на аукціоні, згідно з п. 1 якого Продавцем передано, а Покупцем прийнято майно, що є предметом продажу на аукціоні № BRD001-UA-846 по лоту № 1, який відбувся 19.11.2024, а саме: право вимоги дебіторської заборгованості на суму 526358,84 грн в процедурі банкрутства ТОВ "ЛВК-Мілк".

Листом від 07.01.2025 ТОВ "Дебет" було повідомлено ФОП ОСОБА_1 про укладення з ТОВ "ЛВК-Мілк" договору про відступлення права вимоги від 17.12.2024, а також перехід до позивача права вимоги на суму 28619,33 грн, яку позивач просив сплатити на рахунок товариства. Вказане повідомлення 18.02.2025 було направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку листом з описом вкладення.

Позивач зазначає, що станом на день звернення позивача з цією позовною заявою до суду, відповідач свої зобов`язання по сплаті заборгованості за поставлений товар не виконав, в результаті чого за відповідачем рахується прострочена заборгованість у розмірі 28619,33 грн.

Також позивачем у зв`язку з неналежним виканням відповідачем зобов`язань по оплаті поставленого товару нараховано відповідачу суму інфляційних втрат у розмірі 8805,60 грн та суму 3% річних у розмірі 2379,40 грн.

Оскільки відповідачем невиконані грошові зобов`язання по оплаті поставленого товару, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 28619,33 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 8805,60 грн та суми 3% річних у розмірі 2379,40 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" підлягають задоволенню, з таких підстав.

В силу положень ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

При цьому, положеннями ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу положень ч. ч. 1,5 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства, господарський суд дійшов до такого висновку.

Так, правочини між суб`єктами господарювання належить вчиняти в письмовій формі, що втім не виключає можливості досягнення усної домовленості між сторонами з подальшим обов`язковими переданням відповідних письмових документів, які повинні підтверджувати факт укладання правочину між сторонами.

З урахуванням викладеного вище, а також приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи видаткові накладні, господарський суд доходить висновку, що між ТОВ "ЛВК-Мілк" та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до положень ст. ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що ТОВ "ЛВК-Мілк" було поставлено ФОП ОСОБА_1. товар на загальну суму 28619,23 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними (т. 1, а.с. 9-14).

Проте, в порушення приписів ст. 692, ст. 530 ЦК України відповідач не оплатив товар на загальну 28619,23 грн після його прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 511, ч. 1 ст. 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

На підставі договору відступлення права вимоги від 17.12.2024 права вимоги виконання ФОП ОСОБА_1 зобов`язань з оплати поставленого ТОВ "ЛВК-Мілк" товару на суму 28619,23 грн були відступлені на користь ТОВ "Дебет" ().

Враховуючи заміну кредитора у зобов`язанні, відсутність до 28.04.2025 доказів оплати ФОП ОСОБА_1 придбаного товару, суд доходить висновку про правомірність заявлених позовних вимог ТОВ "Дебет" до відповідача про стягнення суми основного боргу у розмірі 28619,23 грн, поставка товару на яку підтверджується первинним документами.

Водночас, під час розгляду справи, 06.05.2025 до суду від товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" надійшла заява, до якої позивач долучив докази оплати відповідачем 28.04.2025 суми основного боргу у розмірі 28619,33 грн. Зазначена заборгованість була сплачена відповідачем 28.04.2025, що підтверджується платіжною інструкцією (т.1, а.с. 62).

Ухвалою від 16.07.2025 суд згідно п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України закрив провадження у справі № 916/1542/25 в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" () суми основного боргу у розмірі 28619,33 грн.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми 3% річних у розмірі 2379,40 грн та суми інфляційних втрат у розмірі 8805,60 грн, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже при нарахуванні інфляційних та річних основними складовими частинами нарахування є сума заборгованості, період заборгованості та розмір процентів та коефіцієнтів, які діють у такий період.

З посиланням на приписи чинного законодавства ТОВ "Дебет" було заявлено до стягнення 3% річних, які були нараховані за кожною накладною окремо до 29.04.2025, а також інфляційні втрати, які також були розраховані за кожною накладною окремо. Останнім місяцем, показники інфляції за який були враховані позивачем, є квітень 2025 року.

ТОВ "Дебет" стверджує, що оскільки строк оплати товару у накладних не встановлений, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

Таким чином, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивач здійснив з наступного дня після поставки товару.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 у справі № 910/9075/17 дійшов висновку, що у випадку якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 19.08.2014 у справі № 925/1332/13, де зазначено, що зі змісту статті 692 ЦК України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Суд, перевіривши здійснені позивачем розрахунки сум інфляційних втрат та 3% річних (т. 1, а.с. 47-52), вважає їх вірними, обґрунтованими та здійсненими відповідно до вимог чинного законодавства.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 8805,60 грн та суми 3% річних у розмірі 2379,40 грн, є обґрунтованим та такими, що підлягає задоволенню.

Щодо доводів відповідача, викладених ним у відзиві на позовну заяву в частині того, що строк виконання зобов`язання, визначений в повідомленні «впродовж 5 (п`яти) днів з моменту отримання цього повідомлення» почав свій перебіг 23.04.2025 та закінчився 28.04.2025, суд зазначає таке.

У випадку якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, то строк виконання зобов`язань розпочинається з дати отримання товару (ст. 692 ЦК України), тобто в цьому випадку з дати підписання ФОП ОСОБА_1 відповідної видаткової накладної, а не з п`ятиденного строку, який був вказаний "ДЕБЕТ" в отриманому відповідачем повідомленні від 07.01.2025. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Таким чином, твердження відповідача про те, що його обов`язок оплатити товар розпочався з 23.04.2025 та закінчився 28.04.2025 є безпідставним та необґрунтованим.

Інші доводи відповідача, викладені ним у заявах по суті справи в частині невизнання задоволених судом позовних вимог, підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються фактично встановленими судом обставинами та матеріалами справи.

Щодо клопотання позивача, яке викладене у другому пункті прохальної частини позовної заяви (в новій редакції) про зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Вирішуючи вказане клопотання, суд враховує матеріальні інтереси обох сторін, приписи ч. 10 ст. 238 ГПК України, згідно яких суд має вказане право, а не обов`язок, та ті обставини, що у разі задоволення цього клопотання, є значна ймовірність того, що під час виконання рішення суду в даній частині, у стягувача виникнуть труднощі з його виконанням, які пов`язані з недосконалим законодавчим врегулюванням даного питання, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕБЕТ" (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, буд. 4; ) суму 3% річних у розмірі 2379,40 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 8805,60 грн та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-Західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Рішення підписано 16.07.2025.

Суддя Нікітенко С.В.