ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року Справа № 926/806/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія"

до відповідача Острицької сільської ради Чернівецького району, Чернівецької області

про визнання договору недійсним

Суддя Проскурняк О.Г.

Секретар судового засідання Паращук Д.В.

Представники сторін:

від позивача - Савка О.Т.

від відповідача - не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" звернулось до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача Острицької сільської ради Чернівецького району, Чернівецької області про визнання договору недійсним.

Позов обґрунтований тим, що за результатами проведених відкритих торгів, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" та Острицькою сільською радою Чернівецького району Чернівецької області укладений договір № 2 про постачання електричної енергії споживачу.

З врахуванням зміненого тлумачення Великою Палатою статті 41 ЗУ ""Про публічні закупівлі", на думку позивача, Договір, який було укладено між Сторонами є таким, що не відповідає нормам частини 5 статті 41 ЗУ "Про публічні закупівлі". А відтак є недійсним в цілому.

Так, з огляду на недійсність Договору, позивач просить застосувати двосторонню реституцію та стягнути з відповідача на користь позивача 713 879,09 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2025 року, судову справу № 926/806/25 передано на розгляд судді Проскурняку О.Г.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 13 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 01 квітня 2025 року.

Ухвалою суду від 01 квітня 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 16 квітня 2025 року.

16 квітня 2025 року відповідач звернувся через систему "Електронний суд" з відзивом на позовну заяву.

У поданому відзиві на позов представник відповідача зазначає, що позовні вимоги про визнання договору № 2 від 25 січня 2021 року недійсним є безпідставними оскільки відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Статтею 41 чітко передбачені випадки та умови, за яких можуть змінюватися істотні умови договору, зокрема, ціна товару.

Крім цього, представник вказує, що позивач просить застосувати двосторонню реституцію шляхом взаємного зарахування зустрічних вимог сторін із подальшою виплатою різниці тією стороною, у якої залишиться заборгованість. При цьому, обґрунтування позивача ґрунтується виключно на розрахунках, виконаних за ринковою ціною (РДН), яка жодним чином не закріплена умовами договору між сторонами.

Позивач, посилаючись на розрахунок за ринковою ціною (РДН), фактично пропонує суду вийти за межі змісту правовідносин, установлених договором. При цьому жодного доказу того, що сторони погодили саме такий спосіб проведення розрахунків у разі визнання договору недійсним, позивач не надав.

Крім цього, 16 квітня 2025 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 16 квітня 2025 року відкладено підготовче засідання у справі № 926/806/25 на 08 травня 2025 року.

08 травня 2025 року через систему "Електронний суд" надійшли додаткові пояснення позивача на позов, в яких представник вказує, що сторонами були підписані додаткові угоди про зміну ціни договору.

Використовуючи змінену практику Верховного Суду, відповідачем у межах справи № 926/3430/23, Острицької сільською радою було подано вимогу про визнання недійсних додаткових угод та застосування односторонньої реституції, яка по своїй суті містить санкційний характер, по відношенню до Позивача.

Вищеописану позицію Відповідача можна охарактеризувати як суперечливу, оскільки спершу останнім договір та додаткові угоди погоджувались та виконувались, а в подальшому звернуто вимогу про визнання їх недійсними. Таке рішення є наслідком зміни правового тлумачення правової норми.

З метою захисту законного інтересу, було ТОВ "ЧОЕК" заявлено вимогу про визнання в цілому договору недійсним, а також застосування двосторонньої реституції.

Також представник позивача зазначає, що укладений Договір не виключає істотних умов, що визначені у спеціальному законодавстві, у даному випадку у Постанові НКРЕКП № 312 "Про затвердження правил ринку електричної енергії".

Ухвалою суду від 08 травня 2025 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; в судовому засіданні оголошено перерву до 14 травня 2025 року.

Ухвалами Господарського суду Чернівецької області від 14 травня 2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 926/806/25; в судовому засіданні оголошено перерву до 28 травня 2025 року.

Ухвалою суду від 28 травня 2025 року відкладено підготовче засідання у справі № 926/806/25 на 10 червня 2025 року.

Ухвалами Господарського суду Чернівецької області від 10 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі № 926/806/25; призначено справу до розгляду по суті на 23 червня 2025 року.

Ухвалою суду від 23 червня 2025 року відкладено судове засідання з розгляду справи № 926/806/25 по суті на 02 липня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 02 липня 2025 року відкладено судове засідання з розгляду по суті справи № 926/806/25 на 14 липня 2025 року.

Відповідач явку належного представника в судове засідання 14 липня 2025 року вкотре не забезпечив. При цьому, 14 липня 2025 року на офіційну електронну адресу суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із тим, що на даний час Острицька сільська рада знаходиться на стадії підписання договору з адвокатом.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, заслухавши думку представника позивача, суд зазначає наступне.

Стаття 6 ЄСПЛ гарантує кожному судовий розгляд «у розумний строк». ЄСПЛ зазначив, що метою вказаної гарантії є захист всіх сторін в судовому розгляді від надмірного затягування судової процедури. Більш того, вказана гарантія підкреслює важливість того, щоб правосуддя здійснювалося без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього.

Таким чином, значення критерію розумного строку полягає в тому, щоб гарантувати винесення судового рішення протягом розумного строку, встановлюючи тим самим межу стану невизначеності, в якому знаходиться та чи інша особа у зв`язку з її становищем, що є важливим як для самої зацікавленої особи, так і з точки зору юридичної визначеності.

ЄСПЛ не визначає конкретних строків, які можна вважати розумними або нерозумними це питання вирішується в кожній окремій справі з урахуванням усіх особливостей та обставин.

Значення критерію «розумний строк» полягає у тому, щоб гарантувати ухвалення судового рішення протягом розумного строку, встановлюючи при цьому межу стану невизначеності, у якому перебуває та чи інша особа у зв`язку з положенням під час судового розгляду справи, що є важливим як для самої цієї особи, так і з точки зору поняття «юридична визначеність» як така.

Частиною 2 статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Суд зауважує, що судові засідання з розгляду справи № 926/806/25 неодноразово відкладались саме за клопотанням відповідача, суд надав відповідачу можливість реалізувати свої права.

Крім цього, в ухвалі суду від 02 липня 2025 року, суд звертав увагу, що з метою дотримання строків встановлених статтею 195 ГПК України, у разі неявки представника відповідача, незалежно від причин такої неявки, суд буде здійснювати розгляд справи по суті.

Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання імперативних приписів статті 195 ГПК України, щодо строку розгляду справи по суті, з огляду на неодноразову неявку представника відповідача, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник позивача в судовому засіданні 17 липня 2025 року підтримав позов та просив його задовольнити з підстав викладених у позові та додаткових поясненнях.

В порядку статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

На виконання вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України, складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, вступну та резолютивну частину рішення у даній справі проголошено у судовому засіданні 14 липня 2025 року за результатами пояснень сторін та оцінки доказів, поданих сторонами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини 1 статті 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 25 січня 2021 року між Острицькою сільською радою (далі - Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (далі - Постачальник) укладено Договір № 2 про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір).

Відповідно до пункту 2.1. Договору, за цим Договором Постачальник продає Споживачу із 01.02.2021 до 31.12.2021 товар «код ДК 021:2015-09310000-5 - Електрична енергія» (Електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Пунктом 5 Договору визначено, що ціна цього Договору становить 3 349 500,00 грн. (три мільйона триста сорок дев`ять тисяч п`ятсот гривень 00), в т.ч. ПДВ 558 250,00 грн (п`ятсот п`ятдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят гривень 00 коп).

Згідно пункту 5.6. Договору, на виконання п.2 ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» сторони домовились, що зміна ціни за одиницю Товару та встановлення щомісячної ціни поставки Товару здійснюється виходячи з коливання ціни на ринку Товару, а саме, зміни середньозваженої ціни на ринку на добу на перед (РДН).

В пункті 5.6.1. Договору Сторонами унормовано, що зміна ціни за одиницю Товару відбувається з дотриманням усіх наступних умов: один раз на місяць після завершення розрахункового періоду; з дотриманням формули, передбаченої п.5.6.2 Договору; не більше, ніж на 10% від Базової ціни за одиницю Товару. При цьому, загальна ціна Договору не може бути збільшена. У разі документально підтвердженого зростання ціни за одиницю товару, одночасно здійснюється зменшення кількості товару.

Щодо позовних вимог про визнання Договору недійсним, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5-6 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до змісту статті 66 Закону України "Про ринок електричної енергії", істотними умовами Договору про купівлю-продаж електричної енергії є: предмет договору; 2) ціна електричної енергії, визначену у грошових одиницях; 3) обсяг електричної енергії та графіки погодинного обсягу купівлі-продажу електричної енергії; 4) строки та порядок постачання електричної енергії; 5) порядок повідомлення про договірні обсяги купівлі-продажу електричної енергії за укладеним двостороннім договором; 6) порядок та форму розрахунків; 7) строки та порядок оформлення актів приймання-передачі обсягів купівлі-продажу електричної енергії; 8) права, обов`язки та відповідальність сторін; 9) строк дії договору.

Звертаючись з позовом, позивач вказує, що укладений між Сторонами Договір слід визнати недійсним, оскільки він суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Позивач вважає, що до умов Договору не включені положення пункту 3.2.7. Правил роздрібного ринку електричної енергії щодо порядку організації комерційного обліку та надання даних комерційного обліку.

Зазначені доводи представника позивача, суд оцінює критично, з огляду на те, що положення щодо порядку організації комерційного обліку та надання даних комерційного обліку не є істотними умовами Договору. Крім цього, Сторони не позбавлені можливості включити дані положення шляхом підписання Додаткових угод.

Крім цього, зміна позиції Верховного Суду щодо трактування пункту 2 частини 5 статті 41 ЗУ "Про публічні закупівлі" не є підставою для визнання Договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним Договору № 2 від 25 січня 2021 року слід відмовити.

Щодо позовних вимог про застосування двосторонньої реституції та стягнення 713 879,09 грн, суд вказує наступне.

Згідно частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у справі №924/637/20 від 26.01.2022 відзначив, що двостороння реституція має застосовуватися тоді, коли обидві сторони здійснили виконання недійсного договору. В цій справі суди не встановили обставини виконання договору лише Виконкомом, на користь якого прокуратура заявила вимогу стягнути вартість придбаних автомобілів, яка (вимога) є односторонньою реституцією, а також виклав свої висновки у абз. 97 98 щодо доцільності двосторонньої реституції

Враховуючи викладене вище, з огляду на те, що в частині позовних вимог про визнання недійсним Договору відмовлено, у задоволенні вимог про застосування двосторонньої реституції та стягнення з відповідача 713 879,09 грн слід також відмовити.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно статті 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, суд звертає увагу сторін на наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, розглянувши подані докази, надавши оцінку аргументам сторін та застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Стосовно розподілу судових витрат.

Частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 1 січня 2025 року статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.

Відтак, за звернення до суду з вимогою майнового характеру позивачем сплачено 10 708,19 грн судового збору, за вимогу немайнового характеру сплачено 3 028,00 грн судового збору.

Пунктом 2 частини 4 статті 129 ГПК України визначено, що у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи зазначене, сплачений судовий збір в сумі 13 736,19 грн слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 194, 219, 222 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано - 22 липня 2025 року

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.Г. Проскурняк