ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/30/25
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Богацької Н.С.,

Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства Руслан

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області

від 14 квітня 2025 року про зупинення провадження (повний текст складено 25.04.2025)

у справі № 915/30/25

за позовом Селянського (фермерського) господарства Руслан

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг

про стягнення основного боргу у сумі 7 126 897 грн. 13 коп., -

суддя суду першої інстанції: Коваль С.М.

місце винесення ухвали: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року Селянське (фермерське) господарство Руслан (далі також позивач, СФГ Руслан) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг (далі також відповідач, ТОВ Техноторг), в якому просило суд стягнути з останнього грошові кошти у сумі 7 126 897,13 грн., із яких: 4 714 033,50 грн. сума попередньої оплати за договором поставки товару; 397 542,40 грн. 3% річних; 201 321,23 грн. сума, на яку збільшився основний борг, з урахуванням індексу інфляції.

В обґрунтування позовних вимог, СФГ Руслан послалось на укладення сторонами договору у спрощений спосіб, за яким позивачем на користь відповідача перераховано грошові кошти у розмірі 4 714 033,50 грн., що є вартістю товару комбайну та жниварки. Проте, СФГ Руслан, у зв`язку з військовою агресією проти України, припинено ведення господарської діяльності, оскільки місцезнаходження позивача є тимчасово окупованою територією. Тому, виконання спірного договору з боку позивача є неможливим в частині своєчасної і в повному обсязі оплати товару та поставки відповідачем замовленого та попередньо частково оплаченого товару, що згідно з ст. 607, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, є підставою для припинення зобов`язань сторін та повернення суми попередньої оплати. Проте, на відповідну вимогу позивача щодо повернення сплачених коштів відповідач не відреагував.

За даним позовом Господарським судом Миколаївської області 15.01.2025 відкрито провадження у справі №915/30/25 та вирішено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження.

08.04.2025 представник ТОВ Техноторг звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі №915/30/25 до закінчення перегляду Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №908/1163/23.

В обґрунтування клопотання про зупинення розгляду справи відповідач зазначає, що Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в межах розгляд справи №908/1162/23 буде сформований висновок щодо розповсюдження дії приписів ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області 14.04.2025 у справі №915/30/25 (суддя Коваль С.М.) клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Техноторг про зупинення провадження у справі задоволено. Провадження у справі №915/30/25 зупинено до отримання правового висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду по справі №908/1162/23.

Вказана ухвала мотивована тим, що оскільки відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, та з огляду на те, що правовідносини у цій справі №915/30/25 та у справі №908/1162/23 є подібними, а також беручи до уваги, що правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №908/1162/23 (зокрема щодо застосування саме приписів статей 13 та 13-1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України) може мати суттєве значення для правильного вирішення спірного питання у даній справі №915/30/25, з метою дотримання єдності судової практики, наявні правові підставі для зупинення провадження у справі №915/30/25 до закінчення розгляду Верховним Судом справи №908/1162/23.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 29.04.2025 Селянське (фермерське) господарство Руслан звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області 14.04.2025 у справі №915/30/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання ТОВ Техноторг про зупинення провадження у справі №915/30/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №908/1162/23 та направити справу №915/30/25 для продовження розгляду до Господарського суду Миколаївської області.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що спірні правовідносини між сторонами виникла до 24.02.2022 року, а саме: 17.02.2022, тобто до оголошення військового стану та тимчасової окупації Мелітопольського району Запорізької області (місцезнаходження позивача). Водночас, повернення грошових коштів СФГ «Руслан» вимагає на рахунок, відкритий у банку, який знаходиться і працює в правовому полі України. В свою чергу, СФГ «Руслан» не здійснює господарську діяльність на тимчасово окупованій території України, і спірні правовідносини не передбачають постачання товарів, робіт, послуг тощо на тимчасово окуповану територію.

Позивач зауважує, що у позовній заяві СФГ «Руслан» посилається на норму ч .2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» виключно тільки з підстав обґрунтування у нього права на звернення до суду, та можливості користування правничою допомогою шляхом укладення відповідного договору з Адвокатським об`єднанням «Акцент».

Водночас, скаржник звертає увагу на те, що позовна заява не містить посилань на норму ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в контексті питань, які мають пряме відношення до предмету спору у даній справі, оскільки ключовим питанням при вирішенні даного спору є наявність або відсутність у СФГ «Руслан» права вимагати від ТОВ «Техноторг» повернення частково сплаченої ним попередньої оплати, індексу інфляції та відсотків річних.

Навпаки, предметом касаційного перегляду справи №908/1162/23 є саме наявність можливості ведення господарської діяльності на тимчасово окупованій території, зокрема, постачання електричної енергії, в контексті дії норм ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", що свідчить про те, що справи №915/30/25 та №908/1162/23 не є подібними, та правовий висновок про застосування зазначених норм чинного законодавства ніяким чином не впливатиме на розгляд даної справи та ухвалення рішення.

Відтак, за доводами апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки характеру та змісту спірних правовідносин, предмету доказування у справі, а тому оскаржувана ухвала суду не містить належного обґрунтування подібності справ та можливості об`єктивного впливу перегляду справи №908/1162/23 на ухвалення рішення у даній справі, у зв`язку з чим, ухвала Господарського суду Миколаївської області 14.04.2025 у справі №915/30/25 не може являтись законною та обґрунтованою.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 29.04.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Принцевської Н.М.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства Руслан було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Миколаївської області матеріалів справи №915/30/25 до суду апеляційної інстанції.

12.05.2025 матеріали справи №915/30/25 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства Руслан на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/30/25; вирішено розгляд апеляційної скарги СФГ «Руслан» здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Також, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

30.05.2025 до суду апеляційної інстанції від ТОВ Техноторг надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджуються з її доводами та просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Зокрема, відповідач зауважує на тому, що незважаючи на те, що договір купівлі-продажу від 17.02.2022 був укладений між сторонами до оголошення воєнного стану, зобов`язальні правовідносини за цим договором, які не виконані станом на даний час, існують вже в умовах окупації, а відтак, виконання договору мало б здійснюватися в умовах дії правового режиму тимчасової окупації, а не до його встановлення. А це, в свою чергу, згідно зі ст. 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", означає застосування відповідного особливого правового режиму. Саме на ці обставини, а не на формальну дату укладення договору, повинна орієнтуватися правова оцінка ситуації у цій справі, а відтак, правовідносини сторін цього спору обов`язково мають регулюватись положеннями вказаного спеціального Закону, зокрема ст.ст.13 та 13-1 останнього.

З врахуванням наведеного, відповідач переконаний у тому, що незалежно від формального розташування банку, на який може здійснюватися платіж, якщо кінцевим отримувачем коштів є особа, що знаходиться на тимчасово окупованій території, такий платіж порушуватиме заборону щодо банківських транзакцій на користь суб`єктів, що перебувають на окупованій території, що узгоджується з вимогами ч. 6 ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, яка надійшла до суду 02.06.2025, СФГ «Руслан» наполягає на тому, що ні в оскаржуваній ухвалі, ні у відзиві на апеляційну скаргу, не обґрунтовано питання про те, до яких саме спірних правовідносин, що є предметом розгляду у справі №915/30/25, мають бути застосовані положення ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням правового висновку, який має ухвалити у своєму рішенні Об`єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду по справі №908/1162/23.

10.06.2025 ТОВ Техноторг надав заперечення на зазначену відповідь на відзив, в яких навів свою позицію щодо доводів СФГ «Руслан» щодо відсутності обґрунтованих доводів суду першої інстанції стосовно необхідності застосування майбутнього висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №908/1162/23.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Разом з цим Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення розумний строк в рішенні у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану постійні тривали повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування членів апеляційної колегії у відпустках, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Селянського (фермерського) господарства Руслан розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.

Згідно із вимогами ст. 269 Господарського процесуального кодексу України справа переглядається за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість оскарженої ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду не буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Статтями 227, 228 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням чітко визначених законом причин, які перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Отже, за змістом цієї норми зупинення провадження у справі з цієї підстави є правом, а не обов`язком суду. Таке право може бути реалізовано за наявності двох умов: 1) правовідносини є подібними; 2) палата, об`єднана палата, Велика Палата Верховного Суду, здійснює перегляд справи.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2022 у справі №910/22748/16, від 13.01.2023 у справі №911/3023/19, від 20.11.2023 у справі №910/14224/20.

Вирішення питання про зупинення провадження у справі обумовлено необхідністю досягнення правової визначеності у правозастосуванні відносно конкретної категорії справ.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, судова колегія зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників господарських відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, підстав позову, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такі правові висновки сформульовано в пунктах 25 - 27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Апеляційний суд враховує, що позовні вимоги у цій справі №915/30/25 обґрунтовані не поверненням відповідачем позивачу попередньої оплати за договором купівлі-продажу від 17.02.2022, предметом якого є придбання з боку СФГ «Руслан» комбайну зернозбирального NEW HOLIAND CX 8.80 в кількості 1 одиниці та зернової жниварки 24GHCP без транспортного візка в кількості 1 одиниці. При цьому, після сплати коштів продавцю (ТОВ «Техноторг»), згідно з платіжною інструкцією від 18.02.2022 №5120 на підставі рахунку №1634 від 17.02.2022, СФГ «Руслан» відмовилось від отримання товару, з огляду на припинення покупцем з 26.02.2022 ведення господарської діяльності, у зв`язку з початком 24.02.2022 військової агресії РФ проти України, введення в Україні воєнного стану та визначення території місцезнаходження СФГ «Руслан» з 26.02.2022 тимчасово окупованою.

У контексті наведеного судова колегія зазначає, що наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 затверджений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, до якого включена Веселівська селищна територіальна громада Запорізької області, територія якої є тимчасово окупованою з 26.02.2022 й до теперішнього часу і яка є офіційним місцезнаходженням СФГ «Руслан» (позивача).

Разом з тим, 15.04.2014 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про забезпеченим прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі-Закон №1207-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1207-VII, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

У ст. 13 цього Закону встановлені особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території.

Частиною 2 ст. 13 Закону №1207-VII встановлено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу 2 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Водночас, відповідно до ч. 1 цієї ж статті її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону №1207-VII дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених п.3 ч.1 ст.3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку (ст. 93 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до п. 45.2. ст. 45 Податкового кодексу України, податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням позивача СФГ «Руслан» () станом на день подачі позову та даний час 22.07.2025 є: Україна, 72214, Запорізька область, Веселівський район, село Менчикури, вулиця Котовського, будинок, 12, а отже, саме ця адреса є податковою адресою позивача, відповідно до положень Податкового кодексу України.

Вказане позивачем не спростовано та зворотного СФГ «Руслан» суду не доведено.

Отже, оскільки позивач не змінив своєї податкової адреси після окупації території Веселівської селищної територіальної громади Запорізької області, виконання грошового зобов`язання за договором від 17.02.2022 на користь позивача є можливим, в силу вимог ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за умови зміни позивачем своєї податкової адреси на іншу - на підконтрольній Україні території.

Відтак, положення Закону №1207-VII, зокрема особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території, визначені ст. 13 вказаного Закону, розповсюджується на СФГ «Руслан».

Суд першої інстанції, зупиняючи провадження в цій справі, виходив із того, що наразі на розгляді Об`єднаної палати перебуває справа №908/1162/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІМК» до Комунального некомерційного підприємства «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області про стягнення 1 593 623,84 грн.

Так, ухвалою Об`єднаної палати від 19.04.2024 прийнято до розгляду Об`єднаною палатою справу №908/1162/23 з метою вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 щодо того, що достатнім для застосування ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є розповсюдження дії цього Закону на спірні правовідносини з огляду на приписи ст. 2 Закону.

При цьому, передаючи ухвалою від 27.03.2023 справу №908/1162/23 на розгляд Об`єднаної палати, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що положення статей 13 та 13-1 цього Закону можуть бути поширені на тимчасово окуповані території з урахування частини першої зазначених статей, а саме, за рішенням Кабінету Міністрів України.

Таким чином, апеляційна колегія враховує, що у справі №908/1162/23, як і у даній справі - №915/30/25 йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тобто правовідносини у цих справах є подібними.

Крім того, оскільки предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про стягнення попередньої оплати позивача за договором купівлі-продажу від 17.02.2022, зобов`язання за яким ще не є виконаними станом на даний час та відповідно, виконання спірного договору мало б здійснюватися в умовах дії правового режиму тимчасової окупації, а не до його встановлення, то період виконання цього договору частково перетинається з періодом, що є предметом спору у справі №908/1162/23, що розглядається Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Вказане додатково свідчить про подібність правовідносин у справі №915/30/25 та у справі №908/1162/23.

Доводи апелянта щодо розташування банку, на який може здійснюватися платіж, апеляційний суд відхиляє з огляду на вищезазначену відсутність зміни податкової адреси позивача. Так, на переконання судової колегії, навіть якщо грошові кошти, стягнення яких вимагає позивач, мають бути формально перераховані на банківський рахунок, що відкритий у банківській установі, зареєстрованій та діючій у правовому полі України, важливим є не лише місцезнаходження банку, а місцезнаходження самого отримувача коштів СФГ «Руслан», яке, як достеменно встановлено і підтверджено самим позивачем, розташоване на тимчасово окупованій території.

Щодо доводів апелянта про те, що СФГ «Руслан» не здійснює господарську діяльність на тимчасово окупованій території України, і спірні правовідносини не передбачають постачання товарів, робіт, послуг тощо на тимчасово окуповану територію, судова колегія зазначає наступне.

Дійсно, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 Господарського кодексу України), що кореспондується із положеннями ч. 14.1.36 ст. 14 Податкового кодексу України, згідно з якою господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Втім, СФГ «Руслан» є господарським товариством, суб`єктом господарської діяльності, тому презюмується, що всі договори, які укладає суб`єкт господарської діяльності, пов`язані зі здійсненням ним підприємницької (господарської) діяльності, бо саме для цього і було створене це товариство.

Тобто, цілком очевидним є той факт, що правовідносини у справах №915/30/25 та №908/1162/23 є подібними, адже в обох справах досліджуються обставини щодо застосування норми статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 №1207-VII до правовідносин сторін у даній справі, що виникли та існували на тимчасово окупованих після 24.02.2022 територіях України.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15).

Наведеним спростовується твердження скаржника про те, що місцевий господарський суд не зазначив, як висновки Об`єднаної палати у справі №908/1162/23 вплинуть на вирішення цього спору, якщо позивач не просив застосовувати норми статей 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

З цих же підстав суд апеляційної інстанції відхиляє передчасні аргументи скаржника про те, що застосування норм статей 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до спірних правовідносин у жодній мірі не впливає на вирішення судом питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості (суми попередньої оплати) за договором.

Тому, з огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в силу приписів п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України, на момент прийняття оскаржуваної ухвали, у суду першої інстанції були підстави для зупинення провадження у справі.

При цьому, колегія суддів наголошує, що зупинення провадження у цій справі не порушує права учасників справи, не призводить до затягування строків її розгляду, оскільки має об`єктивний характер та є виправданим з огляду на те, що врахування висновків Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сприятиме ухваленню судом першої інстанції, за результатами вирішення спору у цій справі, законного і обґрунтованого судового рішення, з дотриманням завдань та основних засад господарського судочинства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про необхідність зупинення провадження у даній справі та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 у справі №915/30/25 є законною та такою, що прийнята з додержання норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим остання залишається без змін, а апеляційна скарга Селянського (фермерського) господарства Руслан є такою, що не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд ухвали місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, апелянту не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства Руслан залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 14.04.2025 про зупинення провадження у справі №915/30/25 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С

Суддя Принцевська Н.М.