ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/9181/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Павленко Є.В.)

від 21.11.2024

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Павленко Є.В.)

від 12.12.2024

та постанови Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Сибіга О.М., судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В.)

від 17.04.2025

у справі № 910/9181/24

за позовом Акціонерного товариства "Завод "Екватор"

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 4 077 601,65 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Ільїн О.В.

відповідача - Самара В.С.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство "Завод "Екватор" (далі - АТ "Завод "Екватор") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - АТ "НАЕК "Енергоатом" в особі філії "ВП "Централізовані закупівлі") про стягнення заборгованості у розмірі 4 077 601,65 грн, з них: основного боргу - 2 600 000,00 грн, інфляційних втрат - 753 141,11 грн, 3% річних - 178 104,38 грн та пені - 546 356,16 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 53-129-01-21-02326 від 27.08.2021 в частині оплати.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 у справі №910/9181/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Акціонерного товариства "Завод "Екватор" 2 600 000,00 грн - основної заборгованості, 271 753,43 грн - пені, 753 141,11 грн - інфляційних втрат, 177 890,68 грн - 3% річних.

2.2. В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що позивачем доведено порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки № 53-129-01-21-02326 від 27.08.2021, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. За розрахунком суду, належною до стягнення сумою пені, нарахованої в розмірі облікової ставки НБУ України на суму основної заборгованості у межах визначеного позивачем періоду прострочення виконання грошового зобов`язання є 271 753,43 грн, а вимога про стягнення трьох процентів річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 177 890,68 грн з огляду на невірно визначений позивачем період прострочення.

Крім того, суд першої інстанції визнав безпідставними доводи відповідача щодо наявності підстав для зменшення розміру 3% річних до 0,1%, мотивуючи це тим, що відповідач не довів наявності передбачених законом виняткових обставин для зменшення розміру нарахованих позивачем 3% річних.

2.3. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №910/9181/24 стягнуто з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Акціонерного товариства "Завод "Екватор" 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

2.4. В обґрунтування прийнятого додаткового рішення судом першої інстанції зазначено, що зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

2.5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 у справі № 910/9181/24 залишено без змін.

2.6. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені та 3% річних, погодився із висновками місцевого господарського суду про правомірність нарахування зазначених вимог та відсутність підстав для зменшення.

2.7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №910/9181/24 залишено без змін.

2.8. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін додаткове рішення, виходив з того, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 у справі №910/9181/24, Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом звернулось з касаційною скаргою, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені в сумі 271 753,43 грн та 3% річних у розмірі 177 890,68 грн скасувати, та в цих частинах прийняти нове рішення про відмову у задоволенні до стягнення суми пені та зменшити розмір заявлених позивачем 3% річних до 0,1%.

3.2. Підставами касаційного оскарження Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії визначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 (щодо застосування статті 231 Господарського кодексу України), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (щодо зменшення 3 % річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України).

Також зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у цій справі, порушили вимоги статей 75, 236, 237, 331 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували положення статті 625 Цивільного кодексу України. Нез`ясовані обставин, які мають значення для справи, а саме щодо наявності надзвичайної ситуації в країні, у зв`язку з чим була наявна об`єктивна неможливість АТ "НАЕК "Енергоатом" виконувати свої зобов`язання за договором щодо сплати заборгованості за продукцією та відсутність у останнього вини за порушення таких зобов`язань, ігнорування судами наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

3.5. Також не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 у справі №910/9181/24, Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом звернулось з касаційною скаргою, якою просить додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційною інстанції скасувати повністю, та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у першій та апеляційній інстанціях.

3.6. Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом у касаційній скарзі посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України. Вважає, що рішення суддів попередніх інстанцій було прийнято з порушенням норм процесуального права, з огляду на те, що судом апеляційної інстанцій не було належним чином досліджено обставини справи, які в даному випадку мали суттєве (вирішальне) значення для прийняття законного та справедливого рішення у даній справі. Суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином необхідність та неминучість адвокатських витрат, не встановив відсутності у позивача можливості самопредставництва через штатних юристів або директора.

3.7. У відзиві на касаційну скаргу Акціонерне товариство "Завод "Екватор" проти вимог та доводів касаційної скарги заперечує, мотивуючи його тим, що зменшення розміру заявлених до стягнення відсотків річних є правом суду, тому суд, діючи у межах виключних дискреційних повноважень, на власний розсуд вирішив питання щодо неможливості зменшення розміру річних, заявлених до стягнення. Також зазначає, що суди обох інстанцій дійшли правильного висновку, що визначена судами сума пені є належною до стягнення у межах визначеного позивачем періоду.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Між Акціонерним товариством "Завод "Екватор" та Акціонерним товариством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" 27.08.2021 був укладений договір поставки № 53-129-01-21-02326, за умовами якого позивач зобов`язався в порядку і на умовах, визначених цим договором, виготовити та поставити клапани протипожежні з індивідуальними пунктами управління для відокремленого підрозділу "Рівненська АЕС" Підприємства, а останнє - прийняти й оплатити зазначену продукцію (пункт 1.1 вказаного правочину).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

Найменування, одиниці виміру й загальна кількість товару, його номенклатура, ціна і строк поставки визначаються специфікацією, що є невід`ємною частиною даного правочину (пункт 1.2 вказаної угоди).

За пунктом 3.1 договору його ціна становить 2 600 000,00 грн (разом із ПДВ).

Згідно з положеннями пунктів 4.1 - 4.3 договору Підприємство сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними у специфікації, у національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок позивача. Покупець сплачує вартість поставленої продукції протягом 45 робочих днів з моменту підписання сторонами акта (актів) приймання-передачі продукції. Оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригування), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України (далі - ПК України) випадках та порядку.

Пунктами 5.1, 5.2, 5.6, 5.11 договору визначено, що строк поставки продукції зазначений у специфікації. За погодженням з покупцем допускається дострокова поставка продукції та поставка продукції партіями. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача. Право власності на продукцію набувається покупцем з моменту успішного проходження вхідних контролів першого та другого етапів (ВК1, ВК2), що підтверджується відповідними актами та ярликом на придатну продукцію.

Відповідно до підпунктів 6.1.1, 6.1.2 пункту 6.1 договору Підприємство зобов`язалося своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість поставленого товару, а також приймати його на умовах, визначених цим правочином.

Специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови викладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами й скріплення печатками обох сторін (пункт 12.1 вказаного правочину).

У пунктах 10.1, 10.3 договору встановлено, що він є чинним з дати його підписання сторонами і діє до 30 травня 2022 року, а в частині оплати - до повного розрахунку. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії, та виконання діючих зобов`язань.

Між позивачем та підприємством підписано специфікацію № 1 (додаток № 1 до договору) на загальну суму 2 600 000,00 грн, у якій сторони погодили найменування, технічні характеристики, кількість, вартість і терміни поставки товару - з 1 січня 2022 року по 30 січня 2022 року.

Товариство поставило, а підприємство (його відокремлені підрозділи) прийняло, обумовлений договором товар загальною вартістю 2 600 000,00 грн з ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: видаткової накладної від 21.01.2022 № 3814 на загальну суму 2 600 000,00 грн, товарно-транспортної накладної від 23.01.2022 № 34/21, актів вхідного контролю (ВК-1) для іншої продукції від 02.02.2022 №№ 1-6-021, А1-013-22, акта вхідного контролю (ВК-2) продукції від 09.02.2022 № А2-013022, ярликів на придатну продукцію: від 02.02.2022 № 1-6-021 та від 09.02.2022 № Я-013-22, акта приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 09.02.2022 № ТМЦ № 041-37/47. Вказані документи підписані та скріплені печатками уповноважених представників сторін.

За результатами проведення господарської операції, на виконання вимог податкового законодавства та умов договору, позивач склав та зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 21.01.2022 № 14, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною квитанцією контролюючого органу № 1.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за наведеним договором також свідчить відсутність з боку замовника претензій та повідомлень про порушення виконавцем умов цього правочину.

06.05.2024 позивач направив компанії претензію від вказаної дати вих. № 34/92, у якій просив відповідача сплатити 3 940 345,69 грн заборгованості за договором з урахуванням нарахованих трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені. Вказана претензія була отримана відповідачем 10.05.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 735. Однак, претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та 3% річних, нарахованих позивачем у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за договором в частині своєчасної оплати за надані послуги з поставки.

Предметом касаційного перегляду є судові рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в сумі 271 753,43 грн та 3% річних в розмірі 177 890,68 грн.

Скаржник заперечує судові рішення в оскаржуваних частинах, зазначаючи про безпідставне задоволення вимог в частині пені та відмову у задоволенні клопотання про зменшення 3% річних.

5.4. Щодо вимоги про стягнення пені.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимоги про стягнення пені виходив з того, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання регулюється приписами частини шостої статті 231 Господарського кодексу України , за змістом якої штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, суди керувалися положеннями частини другої статті 343 Господарського кодексу України та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на наступне.

5.5. Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина перша статті 173 Господарського кодексу України).

Грошовим зобов`язанням є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів (глава 47 Цивільного кодексу України), в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням.

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 231 Господарського кодексу України встановлює, що за порушення господарського зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (частина друга).

Судами обох інстанцій встановлено, що Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" належить до державного сектору економіки.

Разом з тим, судами обох інстанцій обґрунтовано зазначено, що правова природа спірних правовідносин грошова, відтак до спірних правовідносин не може бути застосована у даному випадку частина друга статті 231 Господарського кодексу України для визначення розміру стягнення пені. Штрафні санкції, передбачені частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, застосовуються виключно у разі порушення строків виконання саме негрошового зобов`язання.

Відповідно до частин третьої - четвертої статті 231 Господарського кодексу України законом може бути встановлений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті (частина третя). Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини шостої статті 231 Господарського кодексу України регулюють правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За частиною другою статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 1 та статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір якої обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (частина друга статті 343 Господарського кодексу України).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (подібний висновок міститься у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 та постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Проте ні нормами частини шостої статті 231 Господарського кодексу України, ні частиною другою статті 343 Господарського кодексу України, ні статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", якими врегульовано питання відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, ставку не визначено.

Отже, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 910/21298/21.

Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначав, що Господарський кодекс України, також як і Цивільний кодекс України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Законодавець в Господарському кодексі України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і Цивільний кодексу України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 Господарського кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, на правові висновки якої посилається скаржник у касаційній скарзі, зазначила про те, що за змістом статей 549, 550, 551 Цивільного кодексу України та статей 230, 231, 343 Господарського кодексу України розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Отже, у випадку, якщо сторони не погодили розмір штрафних санкцій за порушення виконання грошового зобов`язання у договорі, а лише зазначили про їх нарахування відповідно до частини шостої статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції стягненню не підлягають.

Отже, з`ясування дійсного змісту правовідносин сторін договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Скаржник впродовж розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції неодноразово наголошував на тому, що умовами договору не передбачено положень щодо нарахування або стягнення пені з відповідача у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію. Втім зазначене залишилося поза увагою як місцевим господарським судом, так і судом апеляційної інстанції. Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин погодження такого виду відповідальності за згодою сторін.

Отже, судами попередніх інстанцій не досліджено в повному обсязі обставини справи в частині обґрунтованості позовної вимоги про стягнення пені, не враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, на які посилається скаржник в касаційній скарзі, що призвело до ухвалення необґрунтованих судових рішень в цій частині.

Господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладеного між сторонами договору щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить договір погодження такого виду відповідальності.

5.6. Щодо вимоги про стягнення 3% річних.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем було подано клопотання про зменшення заявлених до стягнення 3% річних.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності підстав для такого зменшення, оскільки позивач просить стягнути 3% річних, що прямо передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України, тобто через відсутність права на таке зменшення.

У силу приписів частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови).

В ухвалі Велика Палата Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 915/534/22, якою справу повернуто колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зокрема, вказала у справі № 902/417/18, від висновків у якій вважав за необхідне відступити Касаційний господарський суд, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

В ухвалі від 18.12.2024 у справі №922/444/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала свої висновки стосовно права суду зменшувати за певних умов розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та заначила, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не обґрунтував, у чому саме є складність тлумачення та застосування статті 625 Цивільного кодексу України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 щодо права суду, враховуючи конкретні обставини справи, зменшити розмір процентів річних.

У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, Велика Палата Верховного Суду також підтвердила наведений вище висновок та зазначила, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.09.2024 у справі №915/1308/23.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, у справі № 910/9181/24, що переглядається, при вирішенні заявленого відповідачем клопотання про зменшення, зокрема, розміру відсотків річних, судами першої та апеляційної інстанцій не було надано відповідної оцінки обставинам, які мають правове значення та якими обумовлене таке зменшення, а також доказам наданих на підтвердження цих обставин, суди виходили із відсутності права на таке зменшення, а не з підстав необґрунтованості клопотання.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно встановлювати та надавати оцінку обставинам з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для зменшення відсотків річних є передчасним та таким, що не ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів.

5.7. Щодо касаційної скарги на додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції, якою це рішення залишене без змін.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та абзацу 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18, у постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 927/229/19, від 23.12.2021 у справі №925/81/21).

Згідно з усталеною правовою позицією, зокрема, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2023 у справі №904/8884/21, додаткове рішення за своєю правовою природою - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

Оскільки Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду в частині задоволення вимог про стягнення пені та 3% річних з направленням в цих частинах справи на новий розгляд, то за правилами Господарського кодексу України розподіл судових витрат, зокрема і витрат на професійну правничу допомогу, має бути здійснений судом, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З огляду на викладене додаткове рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню незалежно від наведеної відповідачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження. Подібного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 20.03.2025 у справі № 910/17727/23.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

6.2. Згідно із частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

6.3. За наведених обставин колегія суддів вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення пені та 3% річних передчасними і такими, що зроблені без дослідження всіх зібраних у справі доказів на підтвердження наявності чи відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цих частинах, а тому рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанцій у справі в оспорюваних частинах слід скасувати, а справу передати в цих частинах на новий розгляд до місцевого господарського суду. Також підлягають скасуванню додаткове рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції, якою зазначене рішення залишене без змін.

7. Судові витрати

7.1. Оскільки касаційна скарга підлягаю частковому задоволенню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції у скасованих частинах, з урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Централізовані закупівлі" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" задовольнити частково, рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 в частині стягнення пені та 3% річних, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 у справі №910/9181/24 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко