ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2025 р. Справа №914/2518/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Бабій М.М.

явка учасників справи:

від позивача: Василюк А.П.;

від відповідача: не з`явився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея" б/н від 26.03.2025

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 суддя: Кітаєва С.Б., м. Львів, повний текст рішення складено 06.03.2025

у справі №914/2518/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея", м.Вінниця

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест", м.Львів

про стягнення заборгованості у розмірі 514 924,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позивача

14.10.2024 товариство з обмеженою відповідальністю "Алдея" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест" про стягнення заборгованості у розмірі 514 924,64 грн., з якої: 200 160,00 грн. основного боргу за договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020, 213 845,90 грн. пені, 83 065,08 грн. інфляційних втрат, 17 853,66 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу №?01/10/20 від 01.10.2020, за умовами якого ТОВ "Вугле Інвест" зобов`язалося поставити ТОВ "Алдея" товар намул, а останнє прийняти його, оплатити та відшкодувати додаткові витрати (якщо такі не включені у ціну товару). На виконання умов договору позивач здійснив 100% передоплату за рахунком №?ФОП00000252 від 18.10.2021 року на суму 200?160,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №?179 від 19.10.2021 та банківською випискою за період з 19.10.2021 по 19.10.2021.

Незважаючи на оплату, відповідачем в порушення умов договору не поставлено товар, що підтверджується актом звірки за період з 01.10.2021 по 27.12.2021 року, в якому зафіксовано заборгованість у розмірі 200?160,00 грн. Факт направлення відповідачу акту звірки підтверджено перепискою з директором Купровським О.І. (додаток «Viber»), де зазначено, що документ надсилався двічі з описом вкладення.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №?27092024 від 27.09.2024 щодо повернення коштів за непоставлений товар, проте відповіді не отримав. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 200?160,00 грн. основного боргу, 213?845,90 грн. пені, 83?065,08 грн. інфляційних втрат та 17?853,66 грн. 3% річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач не надав належних та достатніх доказів виконання грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020. Рахунок на оплату № ФОП00000252 від 18.10.2021 та платіжна інструкція № 179 від 19.10.2021 не підтверджують здійснення платежів саме за цим договором, а засвідчують перерахування коштів за договором про спільну діяльність без номера від 13.08.2020, уповноваженою особою якого є ТОВ «Алдея». Зазначений договір про спільну діяльність не є підставою заявлених позовних вимог, на нього відсутні посилання в позовній заяві, отже, він не є предметом спору. Акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.10.2021 по 27.12.2021 підтверджує наявність заборгованості за договором про спільну діяльність, однак не підтверджує виконання зобов`язань за оспорюваним договором купівлі-продажу. Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів оплати товару за договором купівлі-продажу, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення позивача

27.03.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея" б/н від 26.03.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 у справі №914/2518/24.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, неправильно оцінив докази та вийшов за межі предмета спору. Апелянт довів укладення та чинність договору купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020, факт виставлення рахунку № ФОП00000252 від 18.10.2021, його оплату на суму 200?160,00 грн, а також наявність податкової накладної, що свідчить про належне виконання зобов`язань за договором. Судом не враховано електронне листування між сторонами, акт звірки та відсутність у відповідача заперечень щодо істотних умов договору. Посилання суду на договір про спільну діяльність є необґрунтованим та порушує принцип правової визначеності, оскільки цей договір не був предметом спору і не впливає на правову природу спірних відносин. ТОВ «Алдея» має право самостійно укладати договори, а згадки про договір спільної діяльності у платіжних документах не свідчать про існування інших договірних зобов`язань. Формальні неточності в реквізитах документів не є підставою для відмови у позові.

Відповідач своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2025 справу №914/2518/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея" б/н від 26.03.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 у справі №914/2518/24 залишено без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея" б/н від 26.03.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 у справі №914/2518/24.

Ухвалою від 21.04.2025 призначено справу №914/2518/24 до розгляду у судовому засіданні на 11.06.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 задоволено заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «Алдея» - Василюка А.П про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.

У судове засідання 11.06.2025 з`явились представники сторін.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, навів доводи аналогічні викладеним у ній, просив її задоволити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому наводив доводи, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 11.06.2025 за згодою сторін оголошено перерву до 25.06.2025.

У судове засідання 25.06.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомив.

Представник позивача просив задоволити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

01.10.2020 року між ТОВ "Алдея" (далі - Позивач, Покупець) та ТОВ "Вугле Інвест" (далі - Відповідач, Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 01/10/20 (надалі-Договір).

Згідно п.1.1. Договору, в порядку і на умовах, визначених цим договором Продавець зобов`язується поставити (передати у власність) Покупця (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти поставлений "Намул" в подальшому іменується "Товар", відшкодувати додаткові витрати які виникли під час поставки намулу, (якщо такі не включені у ціну товару) згідно Договору і цінами, в кількості та якості , визначених згідно актів виконаних робіт, видаткових накладних та/або специфікацій, що є невід`ємними частинами Договору після їх підписання Сторонами.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціни на товар здійснюється в гривнях.

Пунктом 2.3. Договору встановлено, що оплата за намул (товару) проводиться Покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника - Продавця.

Порядок здійснення оплати: 100% предоплата (п.2.4 Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору визначено - що відвантаження намулу здійснюється не пізніше п`яти днів з моменту одержання письмової заявки.

Відповідно до п. 3.2. Договору поставка намулу здійснюється залізничним транспортом або автомобільним транспортом Постачальника , або покупця згідно усної або письмової домовленості.

Згідно п. 4.1. Договору всі суперечки, що виникають по даному Договору, вирішуються шляхом переговорів та згідно чинного законодавства.

Відповідно до п.5.1. Договору сторонами визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року.

Зміни та доповнення до даного договору можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди у письмовій формі (п.5.2 Договору).

У відповідності до п.5.4. Договору, цей договір вважається продовженим на наступний рік, якщо кожна із сторін не заявить письмово про розірвання договору за 10 (десять) календарних днів до закінчення терміну дії договору.

Відповідно до п.6.1. Договору сторони звільняються від відповідальності за повне чи часткове невиконання своїх зобов`язань за договором, якщо це невиконання виникло внаслідок обставин непереборної сили (повінь та ін. стихійні лиха, а також страйк або військові дії). Про настання форм-мажорних обставин сторони зобов`язані попередити одна одну протягом 3-х днів.

18.10.2021 товариством з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест" виставлений рахунок на оплату №ФОП00000252 на ім`я покупця товариства з обмеженою відповідальністю «Алдея» на суму 200 160,00 грн. за договором про спільну діяльність від 13.08.2020.

Факт сплати грошових коштів у сумі 200?160,00 грн. підтверджується платіжною інструкцією №179 від 19.10.2021, в призначенні платежу якої зазначено: оплата за намул згідно рахунку №252 від 18.10.2021 р. ПДВ 20% 33 360 грн.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 у цій справі оскаржується позивачем в повному обсязі.

Предметом позову у справі є повернення грошових коштів у сумі 200 160,00 грн. у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо поставки товару, а підставою позову, за змістом позовних вимог - є договір купівлі-продажу №?01/10/20 від 01.10.2020.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача передоплати в сумі 200 160,00 грн., позивач зазначає, що зазначена передоплата за товар здійснена ним на підставі Договору купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020, проте встановлені обставини по справі свідчать про інше.

Суд апеляційної інстанції не здійснює аналізу умов укладеного договору купівлі-продажу, оскільки відсутня правова підстава для такого аналізу, з огляду на те, що спірний рахунок та оплата за нього не є складовою частиною договору купівлі-продажу, а належать до відносин, врегульованих договором про спільну діяльність.

Апелянт на підтвердження факту здійснення передоплати за договором купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020 посилається на рахунок на оплату № ФОП00000252 від 18.10.2021 на суму 200?160,00 грн.

Дослідивши зазначений рахунок, колегія суддів встановила наступне:

- у графі "Постачальник" зазначено товариство з обмеженою відповідальністю "Вугле Інвест";

- у графі "Покупець" зазначено Договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №Б/Н - уповноважена особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Алдея"

- у графі "Договір" зазначено - "основний договір".

На підтвердження здійснення оплати вказаного рахунку, позивачем додано до матеріалів справи платіжну інструкцію № 179 від 19.10.2021 на суму 200?160,00 грн, згідно з якою:

- у графі "Платник" значиться - ДСД від 13.08.2020, код платника №770000955.

- у графі "Отримувач" зазначено - ТОВ "Вугле Інвест" код отримувача №41429615.

- призначення платежу "Оплата за намул згідно рахунку №252 від 18.10.2021р. ПДВ 20% 33360 грн".

З аналізу вказаних документів убачається, що зазначені платіжні документи стосуються договірних відносин, що виникли в межах договору про спільну діяльність від 13.08.2020, а не договору купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020, який є підставою стягнення суми.

Окрім того, рахунок на оплату за своєю правовою природою не є первинним бухгалтерським документом, який би сам по собі підтверджував факт погодження істотних умов договору, зокрема кількості, ціни, чи якості товару. Такий рахунок не був оформлений відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу як акт виконаних робіт, видаткова накладна чи специфікація, які згідно з умовами договору могли б бути його невід`ємними частинами. Звідси відсутній правовий зв`язок між оплатою на наявним договором поставки.

Додатково колегія суддів зазначає, що умовами договору купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020 не передбачено механізму попередньої оплати товару на підставі рахунку, а тому саме по собі здійснення платежу на підставі рахунку, в якому відсутнє посилання на зазначений договір, не може свідчити про належне виконання грошового зобов`язання саме за цим договором.

Таким чином, подані позивачем рахунок на оплату та платіжна інструкція не можуть вважатися належними доказами на підтвердження факту виконання договору купівлі-продажу № 01/10/20 від 01.10.2020 у частині оплати товару.

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за № 22, одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні") і обов`язковим реквізитом якого є призначення платежу, який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно пункту 1.8 даної Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.

Водночас, відповідно до пункту 2.29 зазначеної Інструкції, платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. Для цього платникові необхідно подати до банку, що його обслуговує, документ на відкликання (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Таке відкликання здійснюється у порядку, визначеному внутрішніми правилами банку, і виключно у повній сумі.

Тобто, до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит Призначення платежу шляхом відкликання платіжного доручення.

У випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні). Тобто ,з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті призначення платежу виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 Про заміну інформації у реквізиті Призначення платежу, яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті Призначення платежу, вирішується між сторонами без участі банку.

З аналізу платіжної інструкції №179 від 19.10.2021 на суму 200?160,00 грн убачається, що у реквізиті «призначення платежу» чітко визначено підставу перерахування коштів: «Оплата за намул згідно рахунку №252 від 18.10.2021р. ПДВ 20% 33360 грн». Водночас, як встановлено судами, вказаний рахунок №252 містить посилання не на договір купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020, а на Договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №б/н, уповноваженою особою за яким виступає ТОВ «Алдея». Аналогічна інформація міститься у графі «платник» платіжної інструкції, де вказано: «ДСД від 13.08.2020, код іншого платника - 770000955», а не ТОВ «Алдея» () сторони договору поставки, на який покликається позивач.

Таким чином, здійснене перерахування грошових коштів за реквізитами, що прямо вказують на інше правовідношення (договору про спільну діяльність), не може свідчити про належне виконання зобов`язання (здійснення попередньої оплати)саме за договором купівлі-продажу №01/10/20.

Крім того, договір купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020 не містить жодного посилання на договір про спільну діяльність від 13.08.2020 №б/н, а також не визначає мету придбання товару в контексті виконання зобов`язань за іншим договором.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач у позовній заяві не посилався на договір про спільну діяльність як на підставу заявлених вимог, а тому включення посилань на нього лише в окремих документах (рахунку, платіжній інструкції) не змінює предмету доказування і не підтверджує існування зобов`язань за іншим договором.

Посилання апелянта на формальні неточності в реквізитах документів визнаються апеляційним судом необґрунтованими, оскільки ці «неточності» є відображенням іншого договірного зобов`язання, а не технічними помилками, які могли бути усунені чи не мати значення для правильного вирішення спору. Зазначені документи не є належними доказами на підтвердження виконання договору купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020.

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне спростувати доводи апелянта щодо підтвердження наявності заборгованості за договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020 актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.10.2021 по 27.12.2021.

Як убачається зі змісту поданого акта звірки, розрахунки здійснювались не за договором купівлі-продажу, який є предметом спору, а за договором про спільну діяльність від 13.08.2020 №б/н. Зокрема, в акті зазначено, що підставою для проведення звірки є саме вказаний договір про спільну діяльність, уповноваженою особою за яким виступає ТОВ «Алдея». При цьому у документі відсутні будь-які посилання на договір купівлі-продажу №01/10/20 або на конкретні його умови, у тому числі щодо обсягу, ціни чи якості поставленого товару.

Суд відзначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/1198/17 та від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Таким чином, поданий акт звірки не може бути розцінений як належний доказ існування заборгованості саме за договором купівлі-продажу №01/10/20, оскільки він підтверджує взаємні розрахунки, що виникли в межах іншого договірного зобов`язання за договором про спільну діяльність. Відповідно, зазначений документ не має юридичного значення для підтвердження позовних вимог у межах цього спору.

Посилання апелянта на акт звірки як на доказ заборгованості за договором купівлі-продажу, за обставин, коли сам акт стосується іншого правовідношення, є помилковим та не може бути покладене в основу скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо наявних в матеріалах справи скриншотів з електронної пошти "gmail", у яких міститься лист датований 30 вересня 2024 о 18:03, з вимогою про повернення коштів, поставки товару згідно отриманих коштів, надання відповідних первинних документів щодо отримання товару, а також щодо роздруківки електронного листування у застосунку "вайбер", у якій, на думку позивача, відповідачем підтверджено отримання акту звірки та наявність заборгованості, то з цього приводу суд зазначає.

У постанові від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18 Касаційний господарський суд вказав, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. З копії знімка екрана монітора комп`ютера не вбачається, лист якого саме змісту було відправлено на електронну адресу. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, оскільки не містить електронного підпису.

У постанові Касаційного господарського суду від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18 щодо належності та допустимості скриншоту електронного листа зазначено, що законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон № 851-IV та Закон України "Про електронний цифровий підпис". Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора. Другий безпосередньо визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП. Наданий лист - це роздруківка із сайту відповідача, яка не містить вказаних реквізитів. Отже, зазначена постанова Касаційного господарського суду не містить висновку про те, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

У постанові від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19 Касаційний господарський суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що електронне листування між сторонами справи не може вважатись належним письмовим доказом, а роздруківка електронного листування не є електронним документом в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.

У постанові Касаційного господарського суду від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19 зазначено, що позивач, стверджуючи про укладення договору поставки та виникнення між сторонами господарських зобов`язань, на підтвердження цього факту надав суду скриншоти електронних листів із зображенням надісланих файлів. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такі роздруківки електронної переписки не є належним доказом укладення між сторонами зазначеного договору та вчинення сторонами дій, спрямованих на виникнення та виконання зобов`язань за цим договором, оскільки вони не відповідають вимогам Закону № 851-IV та не мають електронного цифрового підпису. Проте позивачем не було надано суду документів на підтвердження факту реальної поставки товару, у тому числі поза межами договірних відносин.

У постанові Касаційного господарського суду від 15 квітня 2021 року у справі № 910/8554/20 вказано, що позивач направив відповідачу в електронному вигляді заявку щодо поставки товару, визначеного у специфікації, що підтверджується наявною в матеріалах справи паперовою копією скриншоту вебсторінки електронної пошти позивача. Суд вказав, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.

У постанові від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21 Касаційний господарський суд зазначив, що підприємством надано до матеріалів справи роздруківку з його електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка "Viber" як доказ на підтвердження замовлення відповідачем в`язальної машини діаметром 13 дюймів. Надана підприємством роздруківка з електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка не є належними доказами замовлення товариством товару, оскільки відсутні докази підписання цього листа електронним цифровим підписом товариства. При цьому відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації. За умовами укладеного сторонами договору погоджено чітку форму, в якій має відбуватись замовлення покупцем виробничого обладнання, а саме письмову форму шляхом підписання специфікації до договору, а не будь-яке листування.

Отже, у всіх наведених постановах Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

При цьому слід врахувати, що відсутність електронного цифрового підпису на електронних доказах свідчить про те, що зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення інформації, отже не можуть бути прийняті судом як належні докази.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неприйняття до уваги копії претензії ТОВ «Алдея» №27092024 від 27.09.2024 року щодо повернення коштів за непоставлену продукцію та припинення договору № 01/10/20 від 01.10.2020, оскільки матеріали справи не містять доказів надсилання цієї претензії відповідачу, а також підтвердження її отримання, що виключає можливість визнання даного документа належним та допустимим доказом у справі.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо повернення передоплати в сумі 200 160,00 грн. у зв`язку з відсутністю доказів здійснення оплати саме за договором купівлі-продажу від 01.10.2020, як наслідок і про відмову у задоволенні похідних вимог про стягнення пені в сумі 213 845,90 грн, інфляційних втрат у розмірі 83 065,08 грн та 3% річних у сумі 17 853,66 грн.

Щодо самого факту поставки товару (намулу) на суму 200 160,00 грн. (оплата за рахунком), то Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначені правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні та у статті 1 наведено визначення термінів, за якою для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

За приписами статті 8 цього Закону, питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 вказаної норми передбачені обов`язкові реквізити первинних документів, а саме: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд підтримує висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів поставки товару (намулу) на суму 200 160,00 грн. Видаткова накладна №ФОП0000347 від 18.10.2021 не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки не містить необхідних реквізитів, зокрема підписів або інших ідентифікуючих даних.

Суд першої інстанції зобов`язував відповідача надати належні і достовірні докази поставки згідно з договором купівлі-продажу №01/10/20 від 01.10.2020, однак такі докази не були надані.

Беручи до уваги викладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, що відповідають нормам матеріального і процесуального права,а тому підстав для скасування рішення немає.

Отже доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 у справі №914/2518/24 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Алдея" б/н від 26.03.2025 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 27.02.2025 у справі №914/2518/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.07.2025

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.