ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 Справа № 917/780/25

Суддя Киричук О.А. при секретарі судового засідання Тертичній О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГЛОБИНО АГРО" (адреса Україна, 39000, Полтавська обл., Глобинський р-н, місто Глобине, ВУЛИЦЯ БУБНАРІВСЬКА, будинок 111, )

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЕНКІ КОНСТРАКШН" (адреса Україна, 39600, Полтавська обл., місто Кременчук, вул. Мазепи Івана, будинок 59, офіс 202, )

про стягнення 142246.56 грн.,

без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГЛОБИНО АГРО" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЕНКІ КОНСТРАКШН" про стягнення 142246.56 грн. заборгованості за договором від 31 травня 2024 р. № 31/05-Т2 про надання послуг технікою з персоналом, в т.ч. основний борг у сумі 100 000,00 грн., пеню у сумі 25 048,80 грн., 3% річних у сумі 3 261,66 грн., інфляційні втрати у сумі 13 936,10 грн.

Ухвалою від 21.04.25 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 917/780/25, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Ухвала була надіслана в електронний кабінет відповідача. Згідно довідки про доставку електронного листа документ доставлено до електронної кабінету 22.04.25.

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, проте своїми процесуальними правами відповідач не скористався, відзив на позов не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки заяв та клопотань по справі, тощо.

Суд враховує, що згідно ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази, дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір по суті й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 917/780/25.

Судом враховано, що за ч.13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Для забезпечення процесуальних прав сторін, прийняття рішення судом відкладалося.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛОБИНО АГРО» (далі Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНКІ КОНСТРАКШН» (далі Відповідач) було укладено договір від 31 травня 2024 р. № 31/05-Т2 про надання послуг технікою з персоналом (далі Договір) з Додатками до Договору, які є його невід`ємною частиною.

Пунктом 1.1 Договору передбачено обов`язок Позивача надавати Відповідачу послуги технікою (надалі Техніка), що зазначена в Додатку № 1 до Договору, який є його невід"ємною частиною, з представником виконавця, який має право на керування такою Технікою, в технічно справному стані для використання її у виробничій діяльності Відповідача. Передача техніки у користування для надання послуг та передача техніки з користування після закінчення надання послуг оформлюється Актами приймання-передачі техніки, які є його невід`ємною частиною (Додаток № 2).

Додатком № 1 до Договору Сторони погодили, що Позивач зобов`язаний на вимогу Відповідача надати послуги Екскаватором-навантажувачем CATERPILLAR 444F2 (Реєстраційний номер 30196ВІ), вартість маш./год. складає 1 500,00 грн. з ПДВ.

Згідно пункту 1.3 Договору строк надання послуг орієнтовно становить 15-20 календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі у користування техніки та закінчується датою підписання сторонами акту приймання-передачі техніки з користування.

Пунктом 2.3 Договору встановлено, що основним документом для визначення вартості відпрацьованого Технікою часу є акт наданих послуг технікою підписаний представниками Позивача та Відповідача.

Відповідно до пункту 2.4 Договору оплата вартості послуги за Договором сплачується Відповідачем на підставі Рахунку-фактури, складеного Позивачем, на підставі підписаних Сторонами Актів наданих послуг протягом 5 (п"яти) банківських днів після виставлення Рахунку-фактури.

Пунктом 3.1.3. Договору встановлено обов`язок Відповідача своєчасно та в розмірах, передбачених Договором, здійснювати платежі на користь Позивача.

Згідно пункту 4.3 Договору за порушення строків оплати Відповідачем, нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення від суми неоплачених послуг.

Позивач вказує, що:

- з підписаних Сторонами Актів приймання-передачі техніки вбачається, що він розпочав надавати послуги 3 червня 2024 року та закінчив 19 червня 2024 року. В підтвердження цього 19 червня 2024 року Сторони підписали Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №513, яким підтвердили надання Позивачем послуг Технікою у кількості 140,00 год. та загальною вартістю 210 000,00 грн. з ПДВ.

- на виконання умов пункту 2.4 Договором, для оплати наданих послуг, ним було складено Рахунок-фактуру від 19 червня 2024 року №68 та передано Відповідачу разом з його екземпляром, підписаного Сторонами, Акту наданих послуг.

- оскільки Відповідач отримав Рахунок-фактуру №68 19 червня 2024 року, то був зобов`язаний оплатити надані послуги, на загальну суму 210 000,00 грн. з ПДВ., до 26 червня 2024 року (включно).

- враховуючи довготривале невиконання Відповідачем своїх зобов`язань по оплаті наданих послуг Позивач надіслав на його адресу претензію від 04 грудня 2024 року №157 з вимогою негайно сплатити заборгованість та штрафні санкції за несвоєчасну оплату.

- відповідач листом від 12 грудня 2024 року б/н, звернувся до Позивача з проханням підписати Додаткову угоду до Договору, якою затвердити графік оплат за надані послуги з терміном остаточного розрахунку до 28 лютого 2025 року.

- позивач погодив запропонований графік погашення заборгованості підписавши 12 грудня 2024 року Додаткову угоду до Договору.

- на виконання затвердженого графіку оплат, Відповідач 24 грудня 2024 року здійснив часткову оплату наданих послуг на суму 110 000,00 грн.

- в порушення умов Договору та графіку оплат, згідно підписаної Додаткової угоди, станом на дату подання Позовної заяви, Відповідач так і не здійснив остаточного розрахунку за надані послуги, внаслідок чого у нього залишилась заборгованість на суму 100 000,00грн.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 142246.56 грн. заборгованості за договором від 31 травня 2024 р. № 31/05-Т2 про надання послуг технікою з персоналом, в т.ч. основний борг у сумі 100 000,00 грн., пені у сумі 25 048,80 грн., 3% річних у сумі 3 261,66 грн., інфляційні втрати у сумі 13 936,10 грн.

Відповідач в ході розгляду спору відзиву на позов не надав, позовні вимоги не заперечив та не спростував.

Судом досліджено всі докази наявні в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених дим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

За правовою природою укладений між сторонами Договір є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було вище зазначено, відповідно до пункту 2.4 Договору оплата вартості послуги за Договором сплачується Відповідачем на підставі Рахунку-фактури, складеного Позивачем, на підставі підписаних Сторонами Актів наданих послуг протягом 5 (п"яти) банківських днів після виставлення Рахунку-фактури.

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2024 року Сторони підписали Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №513, яким підтвердити надання Позивачем послуг Технікою у кількості 140,00 год. та загальною вартістю 210 000,00 грн. з ПДВ., а для оплати наданих послуг, Позивачем було складено Рахунок-фактуру від 19 червня 2024 року №68. З огляду на це Відповідач зобов`язаний був оплатити надані послуги, на загальну суму 210 000,00 грн. з ПДВ., до 26 червня 2024 року (включно).

Відповідачем не надано суду жодних доказів, що підтверджують факт виконання своїх зобов`язань з оплати отриманих послуг у визначені пунктом 2.4 Договору строки, пред`явлення претензій щодо якості та кількості отриманих послуг за вказаним вище актом наданих послуг.

Разом з тим, суд враховує, що 12 грудня 2024 року сторони підписали Додаткову угоду до Договору про наступне:

1. Сторони погодили затвердити наступний графік оплати наданих послуг на суму 210 000,00 (двісті десять тисяч гривень 00 копійок) з ПДВ:

- 30% від суми заборгованості в розмірі 63 000,00 грн. з ПДВ до 31 грудня 2024 року;

- 35% від суми заборгованості в розмірі 73 500,00 грн. з ПДВ до 30 січня 2025 року;

- 35% від суми заборгованості в розмірі 73 500,00 грн. з ПДВ до 28 лютого 2025 року.

Згідно п.2 та п.3 Додаткової угоди всі інші положення Договору залишаються незмінними та обов`язковими для виконання Сторонами. Ця Специфікація до Договору набирає чинності з моменту її підписання Сторонами, складена у двох примірниках та є невід`ємною частиною Договору №31/05-Т2 від 31 травня 2024 року.

Як свідчать матеріали справи на виконання затвердженого графіку оплат, Відповідач 24 грудня 2024 року здійснив часткову оплату наданих послуг на суму 110 000,00 грн.

Доказів погашення основної суми боргу в розмірі 100 000,00 грн за Договором відповідач до матеріалів справи не надав.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт порушення відповідачем зобов`язання за Договором щодо погашення основної суми боргу належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення 100 000,00 грн основного боргу за договором №31/05-Т2 від 31 травня 2024 року є правомірними, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім суми основного боргу позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 25 048,80 грн., 3% річних у сумі 3 261,66 грн., інфляційні втрати у сумі 13 936,10 грн.

Щодо вимог про стягнення пені.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України). Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно із ст. 3 Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Згідно пункту 4.3 Договору за порушення строків оплати Відповідачем, нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення від суми неоплачених послуг.

На підставі п. 4.3. Договору, Відповідачу нарахована пеня за період розрахунку з 27.06.2024 по 12.12.2024 на суму боргу 250 000,00 грн. у розмірі 25 048,8 грн.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Отже, оскільки у відповідача в даній справі виникло грошове зобов`язання перед позивачем у сумі 250 000,00 грн станом на 27 червня 2024 року, суд зазначає, що позивач має право, з урахуванням положень ст.625 ЦК України, на здійснення вказаних нарахувань.

Як вбачається з наведеного позивачем розрахунку, 3 % річних у розмірі 3 261,66 грн. нараховані за період з 27.06.2024 по 12.12.2024 на суму 250 000,00 грн. та за період з 01.03.2025 до 14.04.2025 на суму 100 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 936,10 грн. - за період з липня 2024 по листопад 2024 на суму 250 000,00 грн. та за березень 2025 на суму 100 000,00 грн.

Суд враховує, що з огляду на умови договору Договору №31/05-Т2 від 31 травня 2024 року Відповідач зобов`язаний був оплатити надані послуги, на загальну суму 210 000,00 грн. з ПДВ., до 26 червня 2024 року (включно), а згідно умов Додаткової угоди до Договору, яка набрала чинності з моменту її підписання 12.12.2024, сторони погодили кінцевий строк оплати наданих послуг до 28 лютого 2025 року.

З огляду на вказане, з урахуванням суми боргу за здійсненої часткової оплати, суд дійшов висновку, що позивач правомірно визначив період нарахування 3% річних та інфляційних.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних у визначений період, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір 3% річних та інфляційних не перевищує розрахованих судом розмірів, тому вимога про стягнення 3% річних та інфляційних підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу у сумі 100 000,00 грн., пені у сумі 25 048,80 грн., 3% річних у сумі 3 261,66 грн., інфляційних втрат у сумі 13 936,10 грн. підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст. 252, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЕНКІ КОНСТРАКШН" (адреса Україна, 39600, Полтавська обл., місто Кременчук, вул. Мазепи Івана, будинок 59, офіс 202, ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ГЛОБИНО АГРО" (адреса Україна, 39000, Полтавська обл., Глобинський р-н, місто Глобине, ВУЛИЦЯ БУБНАРІВСЬКА, будинок 111, ) основний борг у сумі 100 000,00 грн., пеню у сумі 25 048,80 грн., 3% річних у сумі 3 261,66 грн., інфляційні втрати у сумі 13 936,10 грн., а також 2422,40 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Киричук О.А.