ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 рокуСправа № 912/1255/25

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Глушкова М.С., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом: Першого заступника керівника Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області (вул. Братів Лисенків, 5, м. Знам`янка, Кіровоградська обл., 27400) в інтересах держави в особі:

Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (площа Перемоги, 4, с. Дмитрівка, Кропивницький район, Кіровоградська область, 27422)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАР ЛТД" (проспект Винниченка, 1, м. Кропивницький, 25006)

про стягнення 704 756,30 грн,

секретар судового засідання - Коваленко Т.А.

представники сторін:

від прокуратури - Радкевич С.В., прокурор, посвідчення №075389 від 01.03.23;

від позивача - участі не брав;

від відповідача - Іванченко В.В., адвокат, ордер серія ВА № 1114473 від 26.05.25,

у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення,

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Першого заступника керівника Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дар ЛТД" про таке:

- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ДАР ЛТД" (код ЄДРПОУ - 34361907) на користь Дмитрівської сільської ради () 704 756,30 гривень (сімсот чотири тисячі сімсот п`ятдесят шість гривень, 30 копійок) безпідставно збережених коштів орендної плати зарахувавши їх на р/рахунок: UA0011493, Казначейство України 37918230 ГУК у Кіров.обл./тг с. Дмитрів/18010600 призначення платежу: "Інші надходження" за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:8538 загальною площею 2,4936 га;

- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ДАР ЛТД" (код ЄДРПОУ - 34361907) на користь Кіровоградської обласної прокуратури сплачений за пред`явлення позовної заяви до суду судовий збір в сумі 11 115,18 грн за наступними реквізитами: одержувач - Кіровоградська обласна прокуратура, , р/рахунок: UA0004600, Банк: Державна казначейська служба 19 України м. Київ, МФО: 820172, призначення платежу: повернення судового збору.

Ухвалою від 26.05.2025 Господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 23.06.25.

28.05.2025 до Господарського суду надійшли:

- відзив на позовну заяву від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАР ЛТД",

- заява про вступ у справу як представника відповідача.

04.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від прокуратури.

06.06.2025 від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

09.06.2025 від позивача надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи.

13.06.2025 від прокуратури надійшли пояснення до заперечення.

Ухвалою суду від 23.06.25 господарський суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.07.2025.

26.06.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

У судовому засіданні 03.07.2025 позивач не брав участь був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У судовому засіданні 03.07.2025 досліджено докази у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив таке.

Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 визначено, що під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, у зв`язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням суспільного інтересу. Держава зацікавлена у дотриманні процедур реалізації прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного - законодавства. Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості при реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб`єктів цивільних правовідносин. У той же час, використання земель без правовстановлюючих документів та безоплатно не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні.

Правовідносини щодо використання земель становлять суспільний інтерес, а незаконність та безоплатність їх використання такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Статтями 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Несплата фактичним землекористувачем орендної плати за використання земельної ділянки грубо порушує інтереси держави, оскільки спричиняє ненадходження до бюджету визначених земельним та податковим законодавством коштів, а тому може мати своїм наслідком недофінансування бюджету та неможливість реалізації місцевих програм, що є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову.

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.

Статтями 13, 14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, п "в" ч. 2 ст. 83 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. При цьому, в комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Статтею 12 ЗК України до повноважень селищних рад у галузі земельних відносин на території селищ віднесено здійснення державного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, у межах та порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель в обсязі, визначеному законом, також здійснюється виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.

Статтею 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів селищних рад належить здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, використанням і охороною земель.

Орендна плата за землю, як різновид плати за землю, в силу положень п. п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10, п. п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14, п. п. 265.1.3 п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України (далі - ПК України), п. 19 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України, є місцевим податком, що зараховуються до відповідного місцевого бюджету сільської, селищної, міської територіальної громади.

Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі шляхом звернення до суду.

Статтею 17 ЦК України передбачено, що орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.

Прокурор зазначає, що оскільки спірна земельна ділянка наразі належить до комунальної власності Дмитрівської сільської ради, а відповідні платежі за користування землею підлягають перерахуванню на її рахунок, то право пред`явлення позову до відповідача про стягнення збережених без достатніх правових підстав коштів за фактичне користування земельною ділянкою належить Дмитрівська сільська рада.

Дмитрівська сільська рада зареєстрована, як юридична особа з організаційно-правовою формою - орган місцевого самоврядування, що підтверджується інформацією у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не перебуває в процесі припинення, кінцеве рішення про державну реєстрацію припинення юридичної особи в реєстрі відсутнє.

Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Дмитрівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області. Зі змісту положень ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 у справі №812/1689/16, постанові від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, "не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим Інтересам за захистом до суду не звертається,

Листом №03-16-9738/1 від 25.11.2024 Дмитрівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області даним повідомила Знам`янську окружну прокуратуру Кіровоградської області про те, що на території Дмитрівської сільської ради ТОВ "ДАР ЛТД" () використовується земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:8538 загальною площею 2,4936 га, за відсутності укладеного договору оренди землі та відсутність реагування керівника підприємства на письмове звернення щодо погашення заборгованості та укладення договору оренди (а.с 22).

Листами №52-14ВИХ-25 52-77-2-25 від 01.01.02025 та № 52-848ВИХ-25 прокуратура, з метою встановлення наявності підстав представництва звернулась до Дмитрівської сільської ради про надання інформації (а.с. 22, 29).

Дмитрівською сільською радою листом №01-16-42/1 від 14.01.2025 надано витребувану прокуратурою інформацію (а.с. 25).

Верховним Судом у постановах від 09.06.2021 у справі № 920/839/20 та від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 висловлено позицію, за якою у разі свідчення попереднього листування прокурора з уповноваженим органом про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру". У такому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави уповноваженим органом.

Сам факт не звернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що вказаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та Верховним Судом у постанові від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 від 26.05.2020).

Прокурор зазначає, що звернення до суду з вказаною позовною заявою викликано необхідністю вжиття невідкладних заходів до захисту інтересів держави, оскільки не звернення сільською радою з таким позовом може призвести до неможливості в подальшому стягнення значної суми коштів до бюджету територіальної громади, враховуючи той факт, що відповідач користувався земельною ділянкою без будь-яких документів та не сплачував коштів за її користування.

Несплата відповідачем орендної плати за користування комунальним майном є порушенням інтересів держави щодо забезпечення фінансової підтримки місцевого самоврядування, своєчасного і в повному обсязі надходження доходів до бюджетів усіх рівнів з метою їх подальшого використання для забезпечення завдань і функцій держави й місцевого самоврядування.

Прокурор зазначає, що факт невжиття заходів до стягнення безпідставно збережених коштів, як плати за користування вказаною земельною ділянкою, безумовно порушує інтереси Дмитрівської об`єднаної територіальної громади в особі Дмитрівської сільської ради, однак остання не виконує визначені законом положення щодо захисту інтересів територіальної громади та упродовж тривалого часу не звертається до суду з відповідним позовом.

Вказане відповідно до ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для захисту інтересів держави в особі Дмитрівської сільської ради органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

На виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Знам`янська окружна прокуратура листом № 52-2201ВИХ-25 від 13.03.2025 повідомила позивача щодо наміру звернення до суду в його інтересах із позовом (а.с. 52-53).

Прокурор зазначає, що вищевказані обставини, які свідчать про порушення інтересів держави в земельній і бюджетній сферах, тривале невжиття органом, наділеним такими повноваженнями, заходів щодо повернення безпідставно збереженого майна у розмірі 704 756,30 грн призводять до недоотримання коштів місцевим бюджетом та відповідно до приписів ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Дмитрівської сільської ради.

Прокурор зазначає, що вивченням інформацій Дмитрівської сільської ради, викладеної в листі № 03-16-9738/1 встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "ДАР ЛТД" (далі - ТОВ "ДАР ЛТД") використовується земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:8538 загальною площею 2,4936 га за відсутністю укладеного договору оренди землі (а.с. 22).

Прокурором встановлено, що у приватній власності ТОВ "ДАР ЛТД" знаходиться майновий комплекс будівель і споруд за адресою: Кіровоградська область, м. Знам`янка, вул. Дмитрівське шосе, буд. 1, в межах території Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

Розпорядженням голови Кіровоградської обласної державної адміністрації №70-р від 17.02.2017 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "ДАР ЛТД" строком на 15 років площею 2,8508 га за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення державної власності, що перебувають у запасі за адресою: вул. Дмитрівське шосе, 1 м. Знам`янка на території Дмитрівської сільської ради для розміщення та обслуговування будівель та споруд молокозаводу (а.с. 36).

За інформацією Кіровоградської обласної військової адміністрації №01-29/306/0.6 від 18.03.2025 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду не затверджувався та договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:8538 з ТОВ "ДАР ЛТД" не укладався (а.с. 54).

Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 11.03.2025 №498/290-25, відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:8538 площею 2,4936 га зареєстрована 28.05.2019, як новоутворена, на підставі "Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "ДАР ЛТД" в оренду строком на 15 років для розміщення та обслуговування будівель та споруд молокозаводу за адресою: Кіровоградська область, Знам`янський район, Дмитрівська сільська рада, м.Знам`янка, вул. Дмитрівське шосе, 1 (а.с. 35).

Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 28.05.2019, Відділом у Знам`янському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області 28.05.2019 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:8538, площею 2,4936 га в Державному земельному кадастрі, місце розташування: Кіровоградська область, Знам`янський район, Дмитрівська сільська рада, вулиця Дмитрівське шосе, 1 (а.с. 19).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:8538 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Дмитрівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області з 20.03.2024. Іншого речового права, (зокрема права оренди), на вказану земельну ділянку не зареєстровано (а.с. 28).

Прокурором встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно ТОВ "ДАР ЛТД" на праві приватної власності володіє комплексом будівель за адресою Кіровоградська область, м. Знам`янка, Дмитрівське шосе, 1 починаючи з 15.12.2006 (а.с. 64-66).

Відповідач, як зазначає прокуратура, є єдиним власником об`єкта нерухомого майна, що розташований на цій земельній ділянці.

Відповідач фактично користується земельною ділянкою, що розташована за адресою: Кіровоградська область, м. Знам`янка, вул. Дмитрівське шосе, 1, в межах території Дмитрівської сільської ради, загальною площею 2,4936 га, що належить до комунальної форми власності з моменту набуття права власності на нерухоме майно.

Вказане підтверджується, зокрема, актом комісійного обстеження майна, що розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:8538 площею 2,4936 га від 13.02.2025 (а.с. 32).

10.04.2024 Дмитрівською сільською радою на адресу ТОВ "ДАР ЛТД" було направлено претензію №03-16-521/1 щодо укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:8538 загальною площею 2,4936 га, відповідь на вказану претензію до сільської ради не надійшла (а.с. 26-27).

09.04.2025 на адресу Дмитрівської сільської ради надійшло клопотання ТОВ "ДАР ЛТД" щодо передачі в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:8538 площею 2,4936 га (а.с.83).

Прокурор зазначає, що з моменту набуття права власності на нерухоме майно, відповідач фактично користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та сплати орендної плати.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог з мотивів необґрунтованості та недоведеності позивачем використання ТОВ "ДАР ЛТД" з метою здійснення господарської діяльності земельної ділянки площею 2,4936 га. Відповідач зазначає, що саме коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки є суттєвим для визначення вартості нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

У відповіді на відзив прокурор навів заперечення щодо доводів відповідача та просить суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

При вирішенні даного спору господарський суд враховує таке.

Статтею 1212 ЦК України, з посиланням на яку заявлено позовні вимоги, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1).

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2).

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею (ст. 2).

Використання землі в Україні є платним; об`єктом плати за землю є земельна ділянка; плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України).

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст. 128 цього Кодексу.

Як вбачається із положень ст. 120 ЗК України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас ст. 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Стаття 120 ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на будівлю) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

Таким чином, положення глави 15, ст. 120, 125 ЗК України, ст. 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований.

У разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Наведений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією нерухомістю.

Набута відповідачем будівля за нормами ст. 181 ЦК України є нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) та органічно і нерозривно пов`язаним з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:8538. Тому, передача відповідачеві права власності на нежитлову будівлю автоматично призвела до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці будівлі та споруди.

Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

Крім того, правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою, згідно зі ст. 206 ЗК України, п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України, здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю тощо.

Згідно з ч. 1-4, 9 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у ч. 6,7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд зазначає, що відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.02.2025 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:8538 зареєстровано за Дмитрівською сільською радою з 20.03.2024.

Доказів щодо реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:8538 до 20.03.2024 за Дмитрівською сільською радою позивачем не надано та матеріалами справи не підтверджується.

Розпорядженням голови Кіровоградської обласної Державної адміністрації від 17.02.2017 № 70-р надано дозвіл ТОВ "ДАР ЛТД" на розроблення проекту землеустрою. Тобто спірна земельна ділянка в 2017 році перебувала у державній власності.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.05.2019, земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:8538 зареєстрована 28.05.2019 проте відомості щодо права власності в Державному земельному кадастрі відсутні. Тобто в 2019 році право власності за будь ким не зареєстровано.

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 ПК України).

Згідно зі ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 213 від 23.03.1995, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до Порядку нормативної грошової оцінки затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.11.2016 року № 489 саме коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки є суттєвим для визначення вартості нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки для земель промисловості встановлено в розмірі 1,2 в свою чергу коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки для земель господарського двору 1.0, що впливає на розмір нормативної грошової оцінки.

Суд зазначає, що прокурором не надано до матеріалів справи відповідного введеного в дію рішення ради щодо ставки орендної плати за земельні ділянки комунальної форми власності на території Дмитрівської сільської громади з визначенням ставки податку (орендної плати) за земельні ділянки з відповідним цільовим призначенням для встановлення розміру проценту від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до правової позиції викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

У постанові від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 (провадження № 61- 17197сво20) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив: "У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок."

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель за період визначений позовними вимогами, доказів проведення нормативної грошової оцінки не надано. Позивачем не надано до суду витяги з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:8538 за період з 2022 року по 2025 роки.

Згідно з витягом №НВ-025 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який міститься в матеріалах справи датою проведення нормативної грошової оцінки є - 08.04.2025, та відповідно, витяг не можливо застосувати для перевірки розрахунку періоду заборгованості визначеною прокурором у позовній заяві.

Згідно зі ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 ГПК України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Суд зазначає, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування розміру стягуваної суми.

Враховуючи вищезазначене суд доходить висновку недоведеності розміру позовних вимог заявлених прокурором та відмовляє у задоволені позову.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).

Стосовно інших доводів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Судові витрати, відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати учасникам справи через систему "Електронний суд".

Повний текст рішення складено - 11.07.2025.

Суддя М.С. Глушков