ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2025 р. м. Київ Справа № 371/181/20

За позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Миронівської міської ради

до ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна

про визнання недійсним державного акта та скасування державної реєстрації,

Суддя Антонова В.М.

Секретар судових засідань Бойченко С.І.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

прокурор: Недвига Н.О.;

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Миронівської міської ради (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 (надалі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна, в якому просить суд:

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 30,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Потіцької сільської ради Миронівського району, який зареєстрований 05.01.1995 в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №12 за ОСОБА_1 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Головкіної Яни Вікторівни №20919184 від 12.06.2017 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 30,0 га для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що на підставі рішення Миронівської районної ради народних депутатів Миронівського району Київської області від 13.10.1994 відповідачу передану спірну земельну ділянку в постійне користування, а не у приватну власність, а тому останнім незаконно набуто право власності на таку земельну ділянку. Крім цього, відповідач як громадянин міг отримати безоплатно у власність земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства не більше розміру земельної частки (паю), а саме 4,41 га, проте останньому видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 30 га, що перевищує дозволену норму.

Прокурор зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0171, площею 30 га перебувала в постійному користуванні відповідача, рахується як землі державної власності та не підлягає приватизації, а тому набуття відповідачем її у приватну власність порушує право власності держави на цю земельну ділянку.

2. Стислий виклад позицій відповідача

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

3. Процесуальні дії в справі

Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна з даним позовом.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 29.07.2022 позовну заяву заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна про визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації, залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2022 апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області залишено без задоволення, а ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 29.07.2022 без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2024 касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено, ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 29.07.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 15.12.2022 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У вказаній постанові, зокрема встановлено, що Обухівська окружна прокуратура (як і колишня Кагарлицька місцева прокуратура) не має статусу окремої юридичної особи, оскільки підпорядкована та входить до структури Київської обласної прокуратури. Зміна найменування органу юридичної особи не є підставою для процесуального правонаступництва, в даній справі були наявні підстави для зміни найменування органу прокуратури, який звернувся з позовом до суду, із Кагарлицької місцевої прокуратури на Обухівську окружну прокуратуру.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 20.12.2025 провадження по справі за позовом заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна про визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації закрито.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 28.01.2025 передано за встановлено юрисдикцією до Господарського суду Київської області справу №371/181/20 за позовом заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна про визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації.

17.02.2025 матеріали справи №371/181/20 надійшли до Господарського суду Київської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2025 матеріали справи передано судді Антоновій В.М.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.02.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

04.03.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків з доданою до неї новою редакцією позовної заяви, в якій позивачем зазначено, що позов подано керівником Обухівською окружною прокуратурою Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.03.2025 прийнято позовну заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна, до розгляду, відкрито провадження в справі №371/181/20, її розгляд постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 08.04.2025.

07.04.2025 від керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області надійшла заява про заміну сторони її правонаступником, а саме просить замінити позивача - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області на його правонаступника - Миронівську міську раду.

07.04.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

У підготовче засідання 08.04.2025 з`явився прокурор, інші учасники справи в засідання не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2025 клопотання керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області про заміну позивача його правонаступником задоволено, замінено позивача в справі №371/181/20 з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області на його правонаступника - Миронівську міську раду (надалі - позивач) та відкладено підготовче засідання в справі на 22.04.2025.

15.04.2025 від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання його без участі.

22.04.2025 від прокуратури надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 22.04.2025 з`явився прокурор, відповідач та його представник, інші учасники справи в засідання не з`явилися. Суд протокольною ухвалою оголосив перерву в судовому засіданні до 29.04.2025.

29.04.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без участі відповідача та його представника

29.04.2025 від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без його участі.

У підготовче засідання 29.04.2025 з`явився прокурор, інші учасники справи в засідання не з`явились.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.04.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 17.06.2025.

17.06.2025 від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності.

У підготовче засідання 17.06.2025 з`явився прокурор, інші учасники справи в засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження та, зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, протокольною ухвалою Господарського суду Київської області від 17.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.07.2025.

02.07.2025 від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності.

У судове засідання 08.07.2025 з`явився прокурор, інші учасники справи в засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати спір за наявними матеріалами.

Прокурор у судовому засіданні 08.07.2025 надав пояснення по суті позовних вимог та просив позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні 08.07.2025 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено скорочене рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Рішенням Миронівської районної ради народних депутатів Київської області №12-01-XXII від 13.10.1994, зокрема, затверджено проект відводу земель відповідачу для ведення селянського / фермерського / господарства. Вилучено із земель запасу Потіцької сільської ради земельну ділянку площею 30 га і надано в постійне користування відповідачу для ведення селянського / фермерського / господарства.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 05.01.1995, виданого на підставі рішення Миронівської районної ради народних депутатів Миронівського району Київської області від 13.10.1994 №11, який зареєстрований в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю за №12, відповідачу передано в приватну власність земельну ділянку на території Потіцької сільської ради площею 30 га.

Як убачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 200306804) 12.06.2017 на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №35683928 від 15.06.2017 за ОСОБА_1 (відповідач у даній справі) зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0171, площею 30 га, за адресою Київська область, Миронівський район, сільська рада Потіцька (номер запису про право власності 20919184).

Підстави виникнення права власності: державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ, виданий 05.01.1995 Миронівською районною радою народних депутатів Київської області; витяг з ДЗК про земельну ділянку НВ-017 від 07.06.2017, виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області.

04.09.2017 до ЧЧ Миронівського ВП ГУНП в Київській області через Миронівський відділ Кагарлицької місцевої прокуратури надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 незаконно привласнив державні землі площею 30 га на території Потіцької сільської ради шляхом підроблення документів, за якою відкрито кримінальне провадження №0000433 за ч.1 ст.366 КК України.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області за вих.№10-10-0.222-19350/2-17 від 21.12.2017 технічна документація із землеустрою щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0171 площею 60 га, яка розташована на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, яка передана в приватну власність відповідачу згідно державного акта на право приватної власності на землю від 05.11.1995 виданого Миронівською районною радою народних депутатів Миронівського району Київської області в архіві відділу відсутня.

У листі Держгеокадастру Головного управління Держгеокадастру у Київські обрості за вих. №10-10-0.332-6216/2-18 від 19.04.2018 зазначено, що розпорядженням Миронівської державної адміністрації Київської області від 05.02.1997 №37 затверджений розрахунок розміру земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах - 4,41.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

За змістом ст.4 ГПК України підтверджується, що процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й бути здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19.01.2021 по справі № 916/1415/19 заначила, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

У даній справі прокурор просить суд:

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 30,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Потіцької сільської ради Миронівського району, який зареєстрований 05.01.1995 в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №12 за ОСОБА_1 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Головкіної Яни Вікторівни №20919184 від 12.06.2017 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 30,0 га для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 .

Доказів існування рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Головкіної Яни Вікторівни №20919184 від 12.06.2017 матеріали справи не містять, проте, як убачається з матеріалів справи 12.06.2017 на підставі рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35683928 від 15.06.2017 за відповідачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку (номер запису про право власності 20919184).

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0171, площею 30 га перебувала в постійному користуванні відповідача, рахується як землі державної власності та не підлягає приватизації, а тому набуття відповідачем її у приватну власність порушує право власності держави на цю земельну ділянку.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Суд звертає увагу, що негаторний позов - це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею.

Зміст негаторного позову становлять вимоги власника (титульного володільця) про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння.

Одночасно метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 114 постанови ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Як установлено судом вище 12.06.2017 за ОСОБА_1 (відповідач у даній справі) зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0171, площею 30 га.

За твердженням прокурора, позивач позбавлений права володіння спірною земельною ділянкою.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав.

Пункти 10.7-10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 в справі N 916/585/18 (916/1051/20) .

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Дана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту свої прав.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "РуїсТоріха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Миронівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Київській області Головкіна Яна Вікторівна про визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації - відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 14.07.2025.

Суддя В.М. Антонова