РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.07.2025Справа № 910/6079/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали господарської справи

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «ШАХТА «БІЛОЗЕРСЬКА» (85013, Донецька обл., м. Білозерське вул. Строїтельна, буд. 17, ідентифікаційний код 36028628)

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815)

про стягнення 3 253,89 грн

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю «ШАХТА «БІЛОЗЕРСЬКА» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 3 253,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем відповідно до Технічних умов було завантажено вугілля кам`яне марки Г (Г2) (0-200) у вагони: № 62611561 в кількості 69,800 тон по залізничній накладній № осн 49419195 (дос 38586087), № 63464200 в кількості 69,800 тон по залізничній накладній № осн 49429210 (дос 49429889) та передано у травні 2024 року вказаний вантаж для перевезення відповідачу. Під час перевезення вантажу за вище зазначеними накладними на станціях Добропілля Донецької залізниці, Чаплине Придніпровської залізниці було проведено перевірку стану вантажу та виявлено нестачу кам`яного вугілля, про що складені комерційні акти №№ 454201/7/5 від 15.05.2024, 493102/19/6 від 20.05.2024. У зв`язку з незбереженням відповідачем вантажу під час залізничного перевезення, позивач просить стягнути з відповідача вартість недостачі вантажу у розмірі 3 253,89 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6079/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25.05.2925 через систему «Електронний суд» від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позов, в якому відповідач вказує, що відповідно до комерційного акту від 20.05.2024 № 493102/19/6, на підставі акта загальної форми від 18.05.2024 № 7476, ст. Добропілля залізницею відповідно до ст. 24 Статуту було перевірено правильність зазначених відправником (позивачем) у накладній № 49429210 маси вантажу.

За результатами цієї перевірки і був складений комерційний акт, згідно з яким і встановлено саме незбереження позивачем вантажу у цих вагонах, оскільки вагон не був на шляху слідування, а передавався позивачем залізниці для відправлення. Таким чином, як вказує відповідач, позивачем безпідставно включено вагон № 63464200 до позовних вимог, оскільки акт загальної форми 18.05.2024 № 7476 ст. Добропілля та комерційний акт від 20.05.2024 № 493102/19/6 підтверджують факт незбереження вантажу саме відправником, а не залізницею.

Крім іншого, відповідач зазначив, що строки позовної давності у спорах, що виникають з договору перевезення вантажів, встановлені спеціальними нормами у відповідності до ч. 2 ст. 9 ЦК України, і становлять шість місяців.

Оскільки, залізницею складені комерційні акти 20.05.2024, 15.05.2024, а претензії до залізниці не пред`являлись, то відповідно позивач звернувся до суду в травні 2025 року тобто після спливу 9-ти місяців.

У зв`язку з чим, відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити повністю, в тому числі, застосувавши строки позовної давності.

28.05.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з додатковою відповідальністю «ШАХТА «БІЛОЗЕРСЬКА» надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем зазначено, що твердження відповідача стосовно того, що позивачем пропущений 9-ти місячний строк звернення до суду з даним позовом є помилкове, так як 9-ти місячний термін застосовується щодо вимог до залізниці про сплату штрафів і премій, а не вимог щодо відшкодування вартості недостачі вантажу.

Також позивач зазначив, що ствердження відповідача не відповідає дійсності щодо вантажу по вагону 63464200, оскільки даний вантаж було прийнято відповідачем до перевезення 18 травня 2024 року, про це зазначено в основній накладній 49429210 та досильній, графа 5 та 38, яка заповнюється саме відповідачем (згідно Порядку 644). В комерційному акті 493102/19/6 від 20 травня 2024 року, зазначено також, що вантаж по вагону 63464200 прийнято відповідачем 18.05.2024 року.

Так, як вантаж 18 травня 2024 року був прийнятий залізницею до перевезення без зауважень, оскільки залізничні накладні таких відміток не містять, а відтак з 18.05.2024 року по 20.05.2024 року (дата складання комерційного акту) вантаж вже находився у зоні відповідальності відповідача, те що він простояв декілька днів на станції Добропілля і не був на шляху слідування, не знімає відповідальності з відповідача за його збереження, а тому просить суд стягнути з відповідача вартість недостачі вантажу у розмірі 3253,89 грн.

Відповідач не скористалось своїм правом на подання заперечення на відповідь на відзив у встановлений судом згідно приписів Господарського процесуального кодексу України строк, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як вбачається із матеріалів справи, Товариством з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» як вантажовідправником на станції відправлення Добропілля Донецької залізниці було передано, а Акціонерним товариством «Українська залізниця» прийнято до перевезення вантаж - вугілля кам`яне марки г-газове в твердому стані, зокрема у вагонах № 62611561 в кількості 69,800 тон по залізничній накладній № 49419195 (досилочна 38586087), № 63464200 в кількості 69,800 тон по залізничній накладній № 49429210 (досилочна 49429889).

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із частиною 6 статті 306 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до статті 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

За приписами статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено, також частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідачем взято на себе зобов`язання з перевезення вантажу на підставі залізничних накладних № 49419195 (досилочна 38586087) та № 49429210 (досилочна 49429889).

Згідно із ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 105 Статуту визначено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

У відповідності до ст. 129 Статуту, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин:

а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах;

б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу;

в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу;

г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Статтею 52 Статуту встановлено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами перевезення вантажів.

В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

На станції Добропілля Донецької залізниці було виявлено невідповідність фактичної маси вантажу у вагонах № 62611561 та № 63464200, з масою вантажу, яка була зазначена у накладній, що підтверджується наявним в матеріалах справи комерційними актами № 454201/7/5 від 15.05.2024 та №493102/19/6 від 20.05.2024.

Так, у комерційному акті № 454201/7/5 вказано: «по накладній значиться вантаж нетто 69800 кг, тара 23 500 кг. При перевірці вантажу встановлено, маса нетто 68 600 кг, тара з накладної 23 500 кг, що менше на 1 200 кг.

Вантаж у твердому стані. Вантаж розрівняно по всій площі вагону за допомогою розрівнювача маркована трьома паралельними борознами впродовж довжини вагона. Вага визначена відправником 150 т. зав. № СВ150000В/2 брутто не вказано, тара 23500 кг., нетто 69800. Фактично виявлено: навантаження у вагоні нижче бортів 10-15 см, марковано поздовжними борознами виїмка над 7 люком довжиною 1,5 м. на ширину вагона, глибиною 0,3 м., в місці виїмки маркування відсутнє. Люка зачинені, течі вантажу немає, при повторному зважуванні вага вагону підтвердилася. Вантаж якого бракує в вагоні вміститися міг зав. Вантажним договором по штатному розкладу відсутній».

У комерційному акті №493102/19/6 від 20.05.2024 зазначено: «в накладній значиться нетто 69800 кг, тара 23600 кг. Розміщення вантажу на рівні бортів. Поверхня вантажу маркована трьома повздовжніми борознами. Фактично встановлено недостача 900 кг».

Одержувачем вантажу згідно з п. 4 залізничних накладних № 49419195 (досилочна 38586087), № 63464200 № 49429210 (досилочна 49429889) є Акціонерне товариство «ДТЕК Добропільська ЦЗФ».

При цьому, у залізничних накладних № 49419195 (досилочна 38586087), № 63464200 № 49429210 (досилочна 49429889) міститься переуступний напис Акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» про передачу права на пред`явлення претензії та позову позивачу, які засвідчено підписами генерального директора та головного бухгалтера Акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» і скріплено його печаткою.

У відповідності до ст. 2 Правил складання актів (затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002) комерційні акти складаються для засвідчення (крім іншого) обставин невідповідності маси і кількості місць наявного вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеним у перевізних документах.

Судом встановлено, що Комерційні акти № 454201/7/5 від 15.05.2024 року та №493102/19/6 від 20.05.2024 за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002, а тому визнається судом належним доказом на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній, фактичній масі вантажу.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки - це витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства, тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт» за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Пунктами 22, 23 Статуту передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Під час перевезення масових вантажів у випадках, передбачених правилами, допускається оформлення однієї накладної (комплекту перевізних документів) на перевезення цілого маршруту або групи вагонів чи комплекту контейнерів.

Згідно з п. 37 Статуту тарні і штучні вантажі перевозяться із зазначенням у накладній маси і кількості вантажних місць. Маса цих вантажів визначається до здавання їх для перевезення і зазначається на вантажних місцях. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Перелік вантажів, що можуть перевозитися насипом і наливом, установлюється Правилами перевезення вантажів. Загальна маса вантажу визначається шляхом зважування на вагах або підрахуванням маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом. Маса окремих вантажів може визначатися розрахунковим методом, за обміром або умовно (нафтопродукти в цистернах, тварини, лісоматеріали тощо). Маса вантажів визначається відправником. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.

Положеннями Статуту визначено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (ч. 1 ст. 114 Статуту).

Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу (ст. 115 Статуту).

На підтвердження вартості втраченого вантажу позивачем надано довідки про вартість вугільної продукції, яка складена ТДВ «Шахта «Білозерська», підписана генеральним директором та головним бухгалтером товариства (протоколи створення та перевірки електронного підпису наявні у матеріалах справи).

За даними довідок ТДВ «ШАХТА БІЛОЗЕРСЬКА» про вартість вугільної продукції:

- фактична вартість 1 тони кам`яного вугілля Г (Г2) (0-200), що перевозилось у вагоні № 62611561 складає 4852,91 грн з урахуванням ПДВ;

- фактична вартість 1 тони кам`яного вугілля Г (Г2) (0-200), що перевозилось у вагоні № 63464200 складає 4048,19 грн з урахуванням ПДВ.

За приписами ч. 1 ст. 115 Статуту залізниць України вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

У пункті 2.7 роз`яснення президії Вищого господарського суду України №04-5/601 від 29.05.2002 зазначено, що згідно зі статтями 924 Цивільного кодексу України, 314 Господарського кодексу України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної.

Статут не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу.

З урахуванням наведеного, суд приймає надані позивачем довідки як доказ понесених збитків, адже положення статті 115 Статуту залізниць України не визначають вичерпного переліку документів, якими може підтверджуватись вартість вантажу, а відтак такі обставини мають бути встановлені судом за допомогою належних та допустимих доказів, зокрема, на підставі довідки про вартість вугільної продукції, яка складена відправником вантажу та підтверджує вартість відправленого вантажу.

Відповідно до частини 2 статті 114 Статуту недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно з пунктом 27 Правил видачі вантажів (ст. 35, 42, 46, 47, 48, 52, 53 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить:

- 2% маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0-6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже;

- 1,5% маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива;

- 1% маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі;

- 0,5% маси всіх інших вантажів.

За розрахунками позивача, загальна вартість недостачі вантажу у вагонах №№ 62611561, 63464200, за накладними №№ 49419195, 38586087, 49429889, 49429210 складає 3 253,89 грн. з ПДВ, зокрема:

1) у вагоні № 62611561: 69,800 тон х 1% = 0,6980 тон (об`єм норми природної втрати); 1,200 тон - 0,6980 тон = 0,5020 тон (об`єм недостачі за вирахуванням норми природної втрати); 0,5020 тон х 4852,91 грн. = 2 436,16 грн. з ПДВ.

2) у вагоні № 63464200: 69,800 тон х 1% = 0,6980 тон (об`єм норми природної втрати); 0,900 тон - 0,6980 тон = 0,2020 тон (об`єм недостачі за вирахуванням норми природної втрати); 0,2020 тон х 4048,19 грн. = 817,73 грн. з ПДВ.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків (вартості недостачі вантажу), суд встановив, що розрахунок здійснений арифметично правильно відповідно до вимог законодавства.

З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку, який стосується заявлених позивачем, вимог про стягнення з відповідача збитків у зв`язку із незбереженням вантажу при перевезенні, позивачем належними і допустимими доказами доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлений судом факт втрати частини вантажу, та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, в розмірі 3 253,89 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Наведенні відповідачем заперечення у відзиві щодо безпідставно включено вагон № 63464200 до позовних вимог, оскільки акт загальної форми 18.05.2024 № 7476 ст. Добропілля та комерційний акт від 20.05.2024 № 493102/19/6 підтверджують факт незбереження вантажу саме відправником, а не залізницею, спростовуються наступним.

Як вірно зазначив позивач у відповіді на відзив, вантаж у вагоні 63464200, було прийнято відповідачем до перевезення 18.05.2024, про що зазначено в основній накладній 49429210 та досильній, графа 5 та 38, яка заповнюється саме відповідачем (згідно Порядку 644).

У комерційному акті 493102/19/6 від 20.05.2024, зазначено також, що вантаж по вагону 63464200 прийнято відповідачем 18.05.2024 року.

Частиною 3 ст. 917 ЦК України передбачено право перевізника відмовитися від прийняття вантажу, що поданий у тарі та (або) упаковці, які відповідають встановленим вимогам, а також у разі відсутності або неналежного маркування вантажу.

Як вбачається із матеріалів справи, вантаж 18.05.2024 був прийнятий залізницею до перевезення без зауважень, оскільки залізничні накладні таких відміток не містять.

Отже, з 18.05.2024 по 20.05.2024 (дата складання комерційного акту) вантаж знаходився у зоні відповідальності відповідача.

Відповідно до вимог ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Враховуючи положень Цивільного, Господарського кодексів України щодо перевезення вантажу, Статуту залізниць України, якими встановлена презумпція вини перевізника, слідує, що АТ «Укрзалізниця» відповідає за збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення та до моменту видачі вантажоотримувачу, якщо тільки не доведе, що втрата чи недостача вантажу виникли не з її вини.

При цьому, в основі покладення відповідальності на перевізника знаходиться сам факт втрати чи недостачі вантажу з вини перевізника.

Також, як зазначено вище, у комерційному акті 493102/19/6 від 20.05.2024 по вагону 63464200 у розділі Д «Опис виявленого із зазначенням кількості недостачі або надлишку» вказані ознаки втрати вантажу, а саме: виїмка над 7 люком довжиною 1,5 м. на ширину вагона, глибиною 0,3 м., в місці виїмки маркування відсутнє.

У відзиві відповідачем також заявлено про застосування судом строків позовної давності.

Так, за доводами відповідача строки позовної давності у спорах, що виникають з договору перевезення вантажів, встановлені спеціальними нормами у відповідності до ч. 2 ст. 9 ЦК України, що узгоджується з положеннями статей 134 і 136 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, та статті 315 ГК України.

А оскільки, як стверджує відповідача, залізницею складені комерційні акти 15.05.2024 та 20.05.2024, проте будь-яких претензій до залізниці не пред`являлись, а відтак позивач звернувся до суду в після спливу 9-ти місяців.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач в свою чергу заперечує проти застосування строків позовної давності та зазначає, що відповідно до пунктів 134, 136 Статуту залізниць України та статті 315 ГК України позов у даній справі може бути пред`явлений протягом 15 місяців, а не 9 місяців, як стверджує відповідач.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Частиною третьою статті 925 ЦК України, яка є загальною нормою, визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Що ж до перевезення вантажів залізницею, то відповідно до статті 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, яким передбачено також і 6-місячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обмеження.

Частиною п`ятою статті 307 ГК України, яка кореспондується з частиною четвертою статті 909 та статтею 920 ЦК України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, статті 134, 136 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу позовної давності за позовами до залізниці.

Відтак позовна давність починає свій перебіг з дня одержання відповіді на пропозицію позивача або з дня закінчення строку, встановленою частиною третьою статті 315 ГК України для відповіді на пропозицію. Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності у розумінні цієї норми ГК України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (частини друга та третя статті 315 ГК України), незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

При цьому відсутність відомостей щодо звернення позивача до відповідача з претензією не впливає на порядок обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, у межах якого особа має право звернутися до суду, не може починатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у постановах від 11.04.2019 у справі № 905/729/18, від 13.08.2019 у справі № 910/11614/18, від 10.09.2019 у справі № 905/2303/18.

Таким чином, позов до перевізника у цій справі мав бути пред`явлений протягом 6 місяців після спливу 6 - місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та 3 - місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію, що узгоджується з положеннями статей 134, 136 Статуту залізниць України та статтею 315 ГК України.

Зазначених висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/11949/20 (постанова від 18.06.2021).

Позивач довідався про порушення свого права 15.05.2024 року та 20.05.2024 року (дати складання комерційних актів).

З огляду на викладене, позивач мав право звернутися до суду із даним позовом у строк до строк до 15.08.2025, до 20.08.2025 включно.

Тобто на день звернення Товариства з додатковою відповідальністю «ШАХТА «БІЛОЗЕРСЬКА» до суду з даним позовом останнім строк позовної давності пропущено не було.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення вартості недостачі вантажу у розмірі 3 253,89 грн.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на положення Закону України "Про судовий збір", оскільки позивач звернувся до суду з позовом в електронній формі через підсистему «Електронний суд», розмір судового збору за подання позивачем до Господарського суду міста Києва вказаної позовної заяви має визначатись з урахуванням наведених приписів.

Однак, при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір без урахування коефіцієнту 0,8.

Враховуючи викладене, суд звертає увагу позивача, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (85013, Донецька обл., м. Добропілля, м. Білозерське, вул. Строїтельна, буд. 17; ідентифікаційний код 36028628) вартість недостачі вантажу у розмірі 3 253 грн 89 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати позивачу наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 14.07.2025

Суддя Л.Г. Пукшин