УХВАЛА

про закриття провадження у справі

м. Київ

10.07.2025Справа № 910/7149/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участі секретаря судового засідання Глиняної А.С. дослідивши матеріали справи №910/7149/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Агротрейд Групп", Товариства з обмеженою відповідальністю "Епік-Агро", Товариства з обмеженою відповідальністю "Техартком-Агро" про визнання правочинів недійсними, за участі представника позивача Романюк Х.П. та відповідача-1 ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідачів, в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати недійсним договір про виконання зобов`язання та часткове прощення боргу від 03.12.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Епік-Агро» та Приватним підприємством «Агротрейд Групп»;

- визнати недійсною додаткову угоду від 31.08.2022 до договору про виконання зобов`язання від 03.12.2021 про внесення змін до нього шляхом викладення у новій редакції, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Епік-Агро» та Приватним підприємством «Агротрейд Групп»;

- визнати недійсним договір №01 про відступлення права вимоги від 02.02.2023, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Епік-Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техартком-Агро».

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір про виконання зобов`язання та часткове прощення боргу, який нібито був укладений 03 грудня 2021 року та додаткова угода до нього від 31.08.2022 року - є фіктивними, очевидно не спрямованими на настання обумовлених в них наслідків, оскільки не могли регулювати питання заборгованості, щодо якої є документ про її погашення у повному обсязі у порядку, визначеному ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження», а навпаки спрямовані на формування штучної заборгованості та безпідставного стягнення грошових коштів. На думку позивача, договір про відступлення права вимоги також має ознаки фіктивного договору, оскільки на момент укладення договору №01 про відступлення права вимоги, новий кредитор не міг не знати про те, що у ПП «Агротрейд Групп» були відсутні дійсні зобов`язання перед ТОВ «Епік-Агро».

11.06.2025 ухвалою Господарського суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.07.2025.

Відкриття провадження у справі було обумовлено викладом позиції щодо характеру правовідносин в межах який заявлено позовні вимоги учасника товариства про визнання укладеного цим товариством правочину. При цьому суд виходи з того, що особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Відповідно до п.1ч1ст177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Згдіно ч1 ст.185 цього Кодексу у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Дослідивши обставини та матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд доходить висновків про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, з огляду на таке.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Частинами 1, 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Отже, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає положенням статті 4 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, щодо яких виник спір, мають господарський характер.

Зі змісту пункту 1, 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі забезпечується можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави відсутні правові чи практичні перешкоди для реалізації цього права.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися дана справа, суд виходить з наступного.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Для віднесення справи до своєї юрисдикції господарському суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський спір підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено процесуальним законом.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 23 Цивільного процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами, як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Як убачається з матеріалів справи, предметом даного позову є вимоги про визнання недійсним договору про виконання зобов`язання та часткове прощення боргу від 03.12.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Епік-Агро» та Приватним підприємством «Агротрейд Групп»; визнання недійсною додаткової угоди від 31.08.2022 до договору про виконання зобов`язання від 03.12.2021 про внесення змін до нього шляхом викладення у новій редакції, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Епік-Агро» та Приватним підприємством «Агротрейд Групп»; визнання недійсним договору №01 про відступлення права вимоги від 02.02.2023, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Епік-Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техартком-Агро».

З позовом до суду звернулася фізична особа ( ОСОБА_1 ), яка не є суб`єктом підприємницької діяльності.

За позицією позивача у справі, позивач наполягає що позов пред`явлено до господарського суду у зв`язку з тим, що відповідачами є юридичні особи, предметом спору є ос порені правочини укладені юридичними особами, проте позов подано на захист особистого права і спір не стосується і не виник з корпоративних відносин, в тому числі між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом).

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначає, «Таким чином, ОСОБА_1 хоч і не є стороною оспорюваних правочинів, однак є заінтересованою особою, оскільки саме до нього було пред`явлено позов, що випливав із укладення Договору позики від 28.11.2018р., та оспорюваних правочинів - Договору про виконання зобов`язання та часткове прощення боргу від 03.12.2021 року, Додаткової угоди від 31.08.2022 року до Договору про виконання зобов`язання від 03.12.2021 року про внесення змін до нього шляхом викладення у новій редакції, Договору №01 про відступлення права вимоги від 02.02.2023 року».

Таким чином, предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків зазначеної фізичної особи. Інтерес фізичної особи у визнанні недійсними правочинів, не пов`язаний з її господарською діяльністю.

Посилання представника позивача на судову практику, де відповідачем є фізична особа, а справа розглядається в порядку господарського судочинства суд відхиляє, позаяк припинення діяльності фізичної особи-підприємця (ФОП) не припиняє його зобов`язань, які виникли під час здійснення підприємницької діяльності. Ці зобов`язання продовжують існувати для фізичної особи, яка була ФОП. Господарська юрисдикція, тобто розгляд спорів, пов`язаних з цими зобов`язаннями, також зберігається за відповідними судами, навіть після припинення ФОП (Постанова ВП ВС від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Таким чином, проаналізувавши сутність предмета спору та підстав звернення до суду, суд доходить висновку, що спір у даній справі не є таким, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а також не є таким, що виник з корпоративних відносин та за суб`єктним критерієм спір у справі підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, а тому даний спір не може розглядатися за правилами господарського судочинства.

Згідно статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд керується наполяганнями представника позивача, який упевнено обстоює позицію, що спір у справі не виник з корпоративних відносин, і звернутий на захист особистих прав фізичної особи, що виникають з цивільних правовідносин.

Частиною 1 ст. 231 ГПК України визначено перелік підстав для закриття провадження у справі.

Суд зазначає, що цей перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Таким чином, з огляду на суб`єктний склад учасників спору, спір у справі №910/7149/25 відноситься до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, а тому суд доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

Згідно з ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відповідно до ч.4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, питання щодо повернення судового збору позивачу вирішується господарським судом після надходження відповідного клопотання.

Керуючись статтями 14, 20, 42, 45, 46, 177, 185, 231, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №910/7149/25 а позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Агротрейд Групп", Товариства з обмеженою відповідальністю "Епік-Агро", Товариства з обмеженою відповідальністю "Техартком-Агро" про визнання правочинів недійсними, оскільки сіпр не підлягає вирішенню у порядку господасрького судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з позовом до Приватного підприємства "Агротрейд Групп", Товариства з обмеженою відповідальністю "Епік-Агро", Товариства з обмеженою відповідальністю "Техартком-Агро" до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набрала законної сили 10.07.2025 та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10.07.2025.

Суддя Ігор Курдельчук