РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2025Справа № 910/153/25
За позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Фізичної особи-підприємця Храпача Володимира Васильовича

про стягнення 966143,44 грн

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від позивача - Бондар-Дякуновська О.Г.,

від відповідача - Чернявський С.В.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов Департамента економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач) про стягнення з Фізичної особи-підприємця Храпача Володимира Васильовича (далі - відповідач) 619719,97 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України, 290648,67 грн інфляційних втрат, 55774,80 грн 3% річних.

Вимоги позову мотивовані тим, що відповідач не сплатив пайовий внесок до реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації за проєктом "Будівництво житлового будинку садибного типу по вул. Козацькій, 11-Б, Голосіївський район, м. Києва на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011".

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI (яка визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) - виключено.

Крім цього, підтвердженням звільнення від сплати пайової участі є також дозвільний документ КВ 493 Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), де у розділі: пайова участь зазначено, що підставою для звільнення від сплати пайової участі є п. 13 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019.

Відповідачем у своєму відзиві на позовну заяву також було заявлено про застосування строків позовної давності.

Також відповідач зазначив, що згідно з витягом з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, ФОП Храпач В.В. не є власником будинку по АДРЕСА_1, а власником є фізична особа Храпач В.В, яка є відмінною від суб`єкта господарювання Фізичної особи-підприємця Храпача В.В.

У відповіді на відзив позивач відхиляючи твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності вказує про те, що про порушення своїх прав позивачем дізнався лише 11.06.2021, окрім того пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Позивач зауважує, що реєструючи декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не перевіряє достовірність даних, зазначених замовником у поданій декларації, та тим паче не вирішує питання щодо звільнення відповідача від сплати пайової участі. Вся відповідальність за зазначену в декларації інформацію покладається виключно на замовника будівництва, в даному випадку на відповідача.

Позивач наголошує, що підпунктом 4 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX на відповідача було покладено обов`язок сплатити пайовий внесок до дати реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проте, вказаний обов`язок відповідач не виконав.

Позивач вказує на те, що датою державної реєстрації Храпача В.В. в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є 20.01.2005, одним з видів економічної діяльності є 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, станом на момент здійснення будівництва та введення об`єкта будівництва в експлуатацію Храпач В.В. мав статус фізичної особи-підприємця, а тому справа підлягає розгляду у господарському суді. Крім того, відповідачем було здійснено поділ будинку на квартири та нежилі приміщення.

Підготовчі судові засідання неодноразово відкладалися, ухвалою суду від 23.04.2025 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 14.05.2025.

У письмових поясненнях поданих відповідачем через систему «Електронний суд» 02.07.2025 відповідач наполягає на тому, що він як фізична особа, придбав земельну ділянку в АДРЕСА_1 та побудував на ній приватний будинок для власних потреб (потреб своєї великої родини). Для можливого подальшого розподілу майна між членами родини та відсутності суперечок між членами родини, Храпач В.В. здійснив розподіл будинку, що не заборонено діючим законодавством України та відповідає всім нормам та правилам державної реєстрації, і ніяким чином не може свідчити про підприємницьку діяльність. Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт, Декларації про готовність об`єкту до експлуатації та відповідно до єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, Храпач В.В. володіє майном як фізична особа, а не як підприємець.

Під час розгляду спору по суті позивачем 26.06.2025 було додатково подано нові докази, а саме - копії витягів інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.06.2025, від 13.06.2025 та копію договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2025, висновок щодо технічної можливості поділу будинку від 21.01.2022.

08.07.2025 позивач подав ще пакет документів (копії витягів інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2025) на підтвердження неодноразового відчуження відповідачем виділених квартир у житловому будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011.

Відповідно до положень пунктів 2, 4 частини 2 статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, а також подавати усі наявні у них докази, не приховувати докази.

З метою повного, всебічного й об`єктивного встановленню обставин справи, справедливого вирішення спору, судом прийняті до розгляду вищевказані докази, і дана їм відповідна оцінка.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті представники сторін підтримали свої вимоги і заперечення з вище викладених мотивів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

13.11.2020 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КВ25 за проєктом «Будівництво житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1» на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з 29.05.2020 (розмір частки - 13/14) та 03.06.2020 (розмір частки - 1/14) земельна ділянка з кадастровим номером :79:142:0011 належить на праві власності Храпачу Володимиру Васильовичу.

05.01.2022 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № КВ93 за проєктом «Будівництво житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1» на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011.

Пунктом 11 Загальних положень постанови Кабінету Міністрів України "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" від 13.04.2011 № 461 передбачено, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Позивач вказує, що відповідач усупереч вимогам підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" не звернувся із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вищезазначеного об`єкту будівництва протягом 10 робочих днів після 13.11.2020 та до введення в експлуатацію 05.01.2022 і не сплатив пайовий внесок чим порушив права та інтереси територіальної громади міста Києва, яку у спірному випадку представляє Департамент.

Позивач зазначає, що направляв відповідачу відповідні претензію та вимогу щодо отримання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва № 050/08-3319 від 11.06.2021 та № 050/08-1251 від 26.03.2024.

До цих вимог позивачем долучався розрахунок обсягу пайової участі (внеску) у створенні та розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, який проведено відповідно до підпункту 6.4.3 пункту 6.4 розділу VI Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва (затверджений рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415 (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 №460/8033); далі - Порядок).

Вказані обставини підтверджуються роздруківкою інформації з ЄДЕССБ, скан-копіями вище вказаних вимог та розрахунку, з доказами їх надіслання на адресу відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що у нього відсутній обов`язок у сплаті пайової участі, оскільки статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка встановлювала обов`язок для забудовників сплачувати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, з 01.01.2020 було виключено.

Крім цього, підтвердженням звільнення від сплати пайової участі у відповідача є також дозвільний документ КВ 493 Департаменту з питань державного архітектурнобудівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), де у розділі: пайова участь зазначено, що підставою для звільнення від сплати пайової участі є п. 13 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019.

Також відповідач стверджує, що будівництво ним житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1 було для власного користування відповідача та його сім`ї, а не для здійснення підприємницької діяльності.

Позивач зазначає, що виключно Департамент економіки та інвестицій має право засвідчувати відсутність обов`язку у замовника сплачувати пайову участь за відповідним об`єктом будівництва.

Отже, причиною виникнення спору у цій справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, а також питання щодо підсудності цього спору господарському суду.

Оцінюючи наведені вище аргументи сторін, судом враховано наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Частиною 1 статті 2 вказаного Закону передбачено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 вказаного Закону, якою передбачалося, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Водночас, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом із тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) у абзаці другому пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Суд зазначає, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21, від 23.05.2024 у справі № 915/149/23, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23.

Як було вказано вище, і не заперечується обома сторонами, 13.11.2020 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КВ25 за проєктом «Будівництво житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1» на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011.

Відповідно до частин 1-3 статті 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" отримання дозволу на виконання будівельних робіт надає замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля". Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Видача дозволу на виконання будівельних робіт здійснюється з використанням Реєстру будівельної діяльності.

Як було встановлено судом вище, з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ вбачається, що 05.01.2022 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № КВ93 за проєктом «Будівництво житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1» на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011. Дата початку будівництва - 13.11.2020, дата завершення будівництва - 06.12.2021, строк введення об`єкта в експлуатацію - 05.01.2022.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції, яка діяла на момент видачі сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як випливає зі змісту статті 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" отримання дозволу на виконання будівельних робіт надає замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) право на виконання будівельних робіт на об`єктах будівництва. Отже, саме з датою отримання такого дозволу законодавець пов`язує можливість початку будівництва, а фактична реалізація цього права залежить виключно від волі вищевказаних осіб. Реалізуючи цю волю ці особи повинні діяти добросовісно не порушуючи права інших осіб, зокрема, територіальної громади міста Києва, інтереси якої у цій справі представляє Департамент.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Верховний Суд у постанові від 17.10.2023 у справі № 910/21220/21 зазначає, що за змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Підпунктом 3 абзацу 2 пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX визначено, що замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Враховуючи те, що Відповідач не звертався до Департаменту економіки та інвестицій та не надавав жодних документів, Департамент економіки та інвестицій був фактично позбавлений можливості довідатись про початок будівельних робіт. Окрім того, Відповідач не зазначає жодної правової норми, яка б зобов`язувала Департамент економіки та інвестицій здійснювати моніторинг відомостей про початок будівництва. Вказане свідчить про те, що Відповідач наводить у своєму відзиві лише власні суб`єктивні припущення та міркування.

Відповідно до підпункту 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

З матеріалів справи вбачається, що 05.01.2022 Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № КВ93 за проєктом «Будівництво житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1» на земельній ділянці з кадастровим номером :79:142:0011.

Верховний Суд у постанові від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 зауважує, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (стаття 254 ЦК України).

Таким чином, перебіг строку позовної давності міг би розпочатися 06.01.2022 та закінчитися 06.01.2025, оскільки 05.01.2025 є вихідним днем. З огляду на зазначене, Департаментом економіки та інвестицій дотримано строки позовної давності, оскільки позовну заяву подано через систему «Електронний Суд» 06.01.2025, що підтверджується датою формування в системі «Електронний суд» та карткою руху заяви.

Як зазначив позивач, він дізнався про порушення своїх прав лише 11.06.2021, що підтверджується направленою Відповідачу претензією № 050/08-3319.

Окрім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

У зв`язку із наведеним вище, позивачем не було пропущено строків позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Що ж стосується тверджень відповідача стосовно того, що будинок ним збудовано для власних особистих потреб як фізичної особи, а не ФОП, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що право власності на житловий будинок садибного типу по вул. Козацькій, 11-Б у м. Києві зареєстровано за фізичною особою Храпачем Володимиром Васильовичем.

За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Храпач Володимир Васильович є фізичною особою-підприємцем (дата державної реєстрації - 20.01.2005). Видами економічної діяльності визначено, зокрема, 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 зазначається: « 76. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття "систематичність" у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші)».

Так, в будинку 11-б по вул. Козацькій в м. Києві, будівництво якого стало підставою для позову у справі, протягом 2022-2025 року з власності Храпача В.В. вибули наступні квартири: квартира АДРЕСА_3 , квартира 27, квартира 28, квартира 32, квартира 33 квартира 7, квартира 11, квартира 17, квартира 30, квартира 37, квартира 38, квартира 39, квартира 42, квартира 43, квартира 44, квартира 49, квартира 50, квартира 51, квартира 52, квартира 53, квартира 54, квартира 56, квартира 58, квартира 60, квартира 63, квартира 70, квартира 74, квартира 76, квартира 77 квартира 5, квартира 8, квартира 9, квартира 12, квартира 13, квартира 16, квартира 18, квартира 19, квартира 20, квартира 25, квартира 29, квартира 31, квартира 34, квартира 41, квартира 46, квартира 47, квартира 55, квартира 57, квартира 59, квартира 64, квартира 71, квартира 73 приміщення 1, приміщення 2, приміщення 3, приміщення 4, квартира10.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі копіями витягів інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та копією договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2025, висновок щодо технічної можливості поділу будинку від 21.01.2022.

Враховуючи зазначене, а саме продаж 63 квартир та приміщень з 77, твердження відповідача про будівництво будинку 11-б по вул. Козацькій в м. Києві для власних потреб Храпача В.В. та використання його виключно у власних потребах Храпача В.В. не відповідає дійсності. Таким чином, будинок 11-б по вул. Козацькій в м. Києві безпосередньо пов`язаний з підприємницькою діяльністю фізичної особи-підприємця, а тому позивач правомірно подав цей позов саме до господарського суду.

Відповідно до частини 3 статті 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з частиною 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Верховний Суд у постанові від 16.11.2022 у справі № 521/13663/19 зазначає, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Враховуючи те, що обов`язок повернення безпідставно збережені грошові кошти пайової участі до бюджету міста Києва виникає у зв`язку з будівництвом об`єкта за адресою; вул. Козацька, 11-Б у місті Києві, справа підлягає розгляду у Господарському суді міста Києва.

Одними з основних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 23.06.2022 у справі № 490/7050/19 зазначив, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами.

Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Верховний Суд наголошує на тому, що доктрина venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 915/411/19 та від 15.05.2019 у справі № 917/803/18.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 у справі № 922/1344/23 наголошує на тому, що головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 914/2223/22.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідність доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" "J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Враховуючи вищевказане, дослідивши надані сторонами докази у цілому із дотриманням принципу "вірогідності" встановленого статтею 79 ГПК України, суд, відповідно до свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про те, що будівництво спірного об`єкту почалося у 2020 році, а тому відповідач був зобов`язаний звернутися до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкту будівництва протягом 10 робочих днів після 13.11.2020 та до дати введення об`єкта будівництва сплатити пайовий внесок.

Проте вказані обов`язки відповідач не виконав, без достатньої правової підстави та за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури м. Києва, а тому зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Досліджуючи питання розміру пайової участі відповідача у розвитку інфраструктури населеного пункту, судом враховано, що з метою вдосконалення порядку залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва Київрада рішенням від 15.11.2016 № 411/1415 затвердила Порядок.

Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.

Згідно з пунктом 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту.

Пунктом 3.4 розділу ІІІ Порядку визначено, що Департамент є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

Пайова участь сплачується замовником виключно грошовими коштами в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва / реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь. Прийняття об`єкта в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати (пункт 4.3 Порядку).

Вказаний Порядок, зокрема, дає визначення основних понять (термінів), що вживаються в ньому, таких як "замовник", "нове будівництво" тощо, визначає орган, який здійснює залучення коштів пайової участь від імені Київської міської ради як органу місцевого самоврядування, окреслює обсяг прав і обов`язків такого органу під час розгляду звернень замовників будівництва, встановлює механізм взаємодії між ними.

Крім того, Порядок визначає методику проведення розрахунку розміру пайової участі для об`єктів різних типів.

У цій справі будівництво об`єкту розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Розмір пайової участі розраховано позивачем на підставі:

- повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстроване Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 13.11.2020 № КВ25, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 05.01.2022 за №КВ КВ93 з якої вбачається, що загальна площа будинку становить 1752,80 кв.м.

- пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, згідно із яким розмір пайової участі становить для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- підпункту 6.4.3 пункту 6.4 розділу VI Порядку (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033), за наведеною в цьому підпункті пункту 6.4 розділу VI Порядку формулою, із розрахунку нормативу одиниці створеної потужності, зокрема, для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який дорівнює 24883 грн (грн/кв.м).

Отже, вказаний розмір пайової участі проведено позивачем на підставі нормативно-правових актів, що були чинні на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску (станом на момент введення спірних об`єктів будівництва до експлуатації), та на підставі належних і допустимих доказів, і складає 872298,45 грн (1752,80 кв.м х 24883 грн) х 2%).

Частиною 1 статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного збереження відповідачем грошових коштів позивача (які відповідач повинен був перерахувати позивачу не пізніше прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію).

Враховуючи зазначене, Департамент правомірно вимагає від відповідача сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за період прострочення з 06.01.2022 до 05.01.2025, від простроченої суми. Зокрема, позивач просить суд стягнути з відповідача 290648,67 грн інфляційних втрат та 55774,80 грн 3% річних.

Заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань та наведених ним сум, а також контррозрахунку нарахованих фінансових санкцій, відповідачем суду надано не було.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок вищевказаних сум фінансових санкцій, і визнано його обґрунтованим та арифметично правильним, а відтак, заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідачем, усупереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, належними засобами доказування не спростовано обставин на які посилається позивач на обґрунтування своїх позовних вимог.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Храпача Володимира Васильовича ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за наступними реквізитами: одержувач: ГУК у м. Києві; ; банк одержувача: Казначейство України (ЕАП); код доходів: 24170000; рахунок IBAN: UA019 (шістсот дев`ятнадцять тисяч сімсот дев`ятнадцять) грн 97 коп безпідставно збережених коштів пайової участі, 55774 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 80 коп. 3% річних, 290648 (двісті дев`яносто тисяч шістсот сорок вісім) грн 67 коп. інфляційних втрат.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Храпача Володимира Васильовича ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 04633423) 11593 (одинадцять тисяч п`ятсот дев`яносто три) грн 72 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 14.07.2025.

Суддя Р.Б. Сташків