ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року Справа № 924/973/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Павлюк І.Ю.

секретар судового засідання Дика А.І.

за участю представників сторін:

позивача - Вороновська М.А.

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 (суддя Субботіна Л.О.)

за позовом Міністерства юстиції України, м. Київ

до

1. Благодійної організації Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини", м. Хмельницький

2. Комуністичної партії України, м. Київ

про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 23.06.2015 та скасування державної реєстрації прав

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі №924/973/23 позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення, загальною площею 43,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., м. Славута, площа Шевченка, 8А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 06, укладений 23.06.2015 між Комуністичною партією України та Благодійним фондом "Відродження Хмельниччини", посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1190.

Скасовано державну реєстрацію прав Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини" (м.Хмельницький, вул.Ярослава Галона, 7, код 38303595) на нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., м. Славута, площа Шевченка, 8А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 06.

Стягнуто з Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини" (м. Хмельницький, вул.Ярослава Галона, 7, код 38303595) на користь Міністерства юстиції України (м. Київ, вул. Городецького, 13, код 00015622) 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) витрат по оплаті судового збору.

Стягнуто з Комуністичної партії України (м. Київ, вул. Борисоглібська, 7, код 00049147) на користь Міністерства юстиції України (м. Київ, вул. Городецького, 13, код 00015622) 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням від 23.01.2024 у справі №924/973/23 Благодійна організація "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі №924/973/23 повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити. Усі судові засідання в рамках розгляду апеляційної скарги, призначені у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду, проводити в режимі відеоконференцій поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС "Електронний суд". Усі процесуальні рішення та кореспонденцію, що стосуватимуться особи скаржника в рамках даного апеляційного оскарження, надсилати поштовим відправленням за адресою для листування: 29001, м. Хмельницький, вул. Володимирська, буд. 79, офіс № 3 та/або засобами електронного зв`язку на офіційну електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду № 924/973/23/1170/24 від 20.02.2024 витребувано матеріали справи з Господарського суду Хмельницької області. 26.02.2024 матеріали справи №924/973/23 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 - залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10-ти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлений при поданні апеляційної скарги недолік.

08.03.2024 на виконання вимог ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 у справі №924/973/23 від Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини"на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2024 виправлено допущену в п. 4 резолютивної частини ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 у справі № 924/973/23 описку. Ухвалено вважати правильним п. 4 резолютивної частини ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 у справі № 924/973/23, викладеним у наступній редакції: "4. Судове засідання 14.05.2024 об 14:30 год. провести в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів системи "Easy Con" із представником відповідача 1 - Савченко Оксаною Володимирівною".

27.03.2024 через підсистему "Електронний Суд" від ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про вступ у справу представника в інтересах Міністерства юстиції України.

29.03.2024 через підсистему "Електронний Суд" від Міністерства юстиції України до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

10.05.2024 через підсистему "Електронний Суд" від Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 924/973/23 за апеляційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 924/971/23.

14.05.2024 у судове засідання з`явилась представник позивача, яка заперечила з приводу поданого апелянтом клопотання.

Із урахуванням доводів сторін у справі, суд апеляційної інстанції з метою повного та всебічного розгляду справи відповідно до ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 відклав розгляд апеляційної скарги на 28.05.2024 об 16:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2024 зупинено провадження у справі № 924/973/23 за апеляційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 до Розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 924/971/23.

05.06.25 через підсистему "Електронний Суд" від Міністерства юстиції України до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі. Позивач зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в справі № 924/971/23 прийняла остаточне рішення. Тобто обставина, що зумовила зупинення розгляду справи № 924/973/23 відпала.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.25 провадження за апеляційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 поновлено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 24.06.25 об 15:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду.

17.06.25 через підсистему "Електронний Суд" від Міністерства юстиції України до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення у справі з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23.

24.06.25 у приміщення суду апеляційної інстанції з`явився представник позивача, який надав свої пояснення з приводу апеляційної скарги, оскаржуваного судового рішення та висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання належним чином повідомлені.

Згідно з ст.ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2014 було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/9751/14 за позовом Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України до Комуністичної партії України про заборону діяльності політичної партії.

Між Комуністичною партією України в особі Мельника Дмитра Лукіча (далі - дарувальник) та Благодійним фондом "Відродження Хмельниччини" в особі Сидорука Олександра Володимировича (далі - обдаровуваний) 23.06.2015 укладено договір дарування (далі - договір), згідно з п. 1 якого Комуністична партія України подарувала (безоплатна передача майна у власність), а Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" прийняв у власність нежитлове приміщення загальною площею 43,2 (сорок три цілих дві десятих) кв.м., що знаходиться в місті Славута Хмельницької області пл. Шевченка (до перейменування вулиця Червона площа), в будинку восьмому під літерою "А", надалі у цьому договорі - майно. Приміщення складається із двох кабінетів площею 17,1 кв.м. та площею 26,1 кв.м.

У п. 2 договору передбачено, що вказане майно належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області Шкапій В.Я. 21.04.2008 за р/н - 2444. Номер запису про право власності 10034420. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 06.

У п. 3. договору сторони дійшли згоди оцінити дарунок в 32000,00грн. (тридцять дві тисячі) грн 00 коп. Відповідно довідки від 01 червня 2015 року, балансова вартість майна, що є предметом цього договору, становить 32000,00 грн.

Дарувальник свідчить, що згадане майно до цього часу нікому не продане, не подароване, не заставлене, у спорі і під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесене та вільне від будь-яких прав третіх осіб. Дарувальник свідчить, що здійснив повний розрахунок з попереднім власником даного майна (п. 4. договору).

За умовами п. 6 договору дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв відчужуване майно (ключі, документи на оплату комунальних та інших послуг) під час підписання договору.

У п. 10 договору сторони підтверджують, що договір цей відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного договору, а також не є зловмисним договором.

Договір дарування підписаний сторонами, скріплений відтиском печатки БФ "Відродження Хмельниччини", посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №1190.

Відповідно до інформаційної довідки № 342935067 від 15.08.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 23.06.2015 проведена державна реєстрація права власності Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини" на нежитлове приміщення загальною площею 43,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., м. Славута, площа Шевченка, буд. 8 "А" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06) на підставі договору дарування від 23.06.2015 №1190. Попереднім власником вказаного приміщення була Комуністична партія України на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2008.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14 задоволено адміністративний позов Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України. Заборонено діяльність Комуністичної партії України. Вирішено передати майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

При прийнятті вищевказаного рішення суд зазначив, що в діях Партії та її учасників (очільників) вбачається виправдування окупаційних дій Російської Федерації українським політиком у медійному просторі, що є неприпустимим та свідчить про діяльність, яка заборонена згідно зі ст. 5 Закону України "Про політичні партії в Україні", оскільки останні спрямовані на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

На підставі зазначеного рішення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.08.2022 внесено запис про перебування Комуністичної партії України в стані припинення, що підтверджується відповідною інформацією з реєстру.

Вважаючи договір дарування від 23.06.2015 таким, що не відповідає чинному законодавству, позивач долучив до матеріалів справи наступні докази:

- протокол установчих зборів членів Компартії України від 14.08.1993, на яких було прийнято рішення схвалити пропозицію про створення Хмельницької міської організації Компартії України, обрати до складу міського комітету КПУ в тому числі ОСОБА_1 ;

- спільну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28.12.1993 про подання на легалізацію засновницьких документів Хмельницької обласної організації Компартії України, Хмельницька область;

- список секретарів Хмельницького обкому Компартії України, в якому зазначено таких осіб, як ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- протокол першого пленуму Хмельницького обкому Компартії України №1 від 24.05.1997, на якому, зокрема обрано першим секретарем обкому Компартії України і членом бюро ОСОБА_1 ;

- протокол Ш-І конференції Хмельницької обласної організації Компартії України від 24.05.1997, на якій, зокрема обрано членами обкому Компартії України від Хмельницької міської організації ОСОБА_1 ;

- витяг з протоколу ХХХІV-ї звітно-виборної конференції Хмельницької обласної організації Компартії України від 28.05.2005, відповідно до якого членами обкому Компартії України обрано в тому числі ОСОБА_1 ..

Крім того, матеріали справи містять статут Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини" в новій редакції, затверджений рішенням засновника від 06.04.2023, витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з яких вбачається, що станом на 23.06.2015 засновником та керівником Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини" був ОСОБА_1 , який на даний час зазначений як керівник та голова комісії з припинення Хмельницької обласної організації Комуністичної партії України.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі №924/973/23 позов задоволено.

Суд першої інстанції зазначив, що укладений між відповідачами договір дарування від 23.06.2015 містить ознаки фраудаторного правочину, тобто є таким, який укладено з порушенням вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч. 3, ч. 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом. Отже, наявні підстави для визнання договору дарування від 23.06.2015 недійсним з моменту його укладення. Також, оскільки суд першої інстанції виснував про правомірність вимог позивача в частині визнання договору дарування нежитлового приміщення від 23.06.2015 недійсним, то вимога позивача про скасування державної реєстрації прав Благодійної фонду "Відродження Хмельниччини" на нежитлове приміщення, загальною площею 43,2 кв. м, що знаходиться на адресою: площа Шевченка, 8А, м. Славута, Хмельницька обл., також підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із оскаржуваним судовим рішенням через підсистему "Електронний Суд" від Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга. Так апелянт зазначає, що:

- суд першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні не довів фіктивність оскаржуваного договору;

- Благодійна організація "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" є добросовісним набувачем майна;

- суд першої інстанції не застосував положення ЦК України щодо спливу строку позовної давності;

- заявлені позовні вимоги про скасування речових прав жодним чином не відновлять права позивача за умови доведення їх порушення, що свідчить про неналежність обраного позивачем способу захисту;

- матеріалами справи не підтверджується наявність порушеного права Міністерства юстиції України, адже воно не є стороною правочину;

- у Міністерства юстиції України відсутні повноваження звернення до суду із відповідним позовом, а також відсутня процесуальна дієздатність.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 16 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Термін "публічний порядок" необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

Так, у постанові Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 922/1799/24 зазначено наступне:

"Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими."

Так, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи положення ч. 4 ст. 236 ГПК України та правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 922/1799/24, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що справа № 924/971/23 є подібною зі справою № 924/973/23 як за суб`єктним складом учасників справи, так і за предметом спору. До того ж мотиви, які наводяться учасниками спору є також ідентичними у даній справі з мотивами, яким була надана оцінка Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 у справі №924/971/23. Із урахуванням зазначеного колегія суддів апеляційної інстанції під час розгляду даної апеляційної скарги керується правовими висновками, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №924/971/23.

Щодо незгоди Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" із рішенням Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 в частині обрання неефективного способу судового захисту позивачем, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Передача КПУ спірного нерухомого майна в дар БФ "Відродження Хмельниччини" керівником та засновником якого є член керівних органів Хмельницької обласної організації КПУ, тобто пов`язана з дарувальником особа, свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірного правочину. Укладаня спірного договору дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії пов`язаною особою, яка входить до складу керівного органу політичної партії.

Для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертається до правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 у справі №924/971/23:

"Велика Палата Верховного Суду зауважує, що розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

Правовідносини, що є предметом розгляду в цій справі, виникли у зв`язку із подіями Революції гідності та подальшою забороною в Україні антиукраїнських політичних партій, діяльність яких створювала загрозу державній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, а також правам і свободам людей.

Суспільно-політичний контекст діяльності КПУ в зазначений період розвитку української державності був предметом дослідження Окружного адміністративного суду міста Києва, який 11.07.2014 відкрив провадження у справі № 826/9751/14 за позовом Мін`юсту, Державної реєстраційної служби України до КПУ. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивачі у вказаній справі просили заборонити діяльність КПУ та передати майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 вказаний позов задоволено. Мотивуючи це рішення, суд зазначив, що з огляду на ситуацію, яка склалася в Україні, а саме: анексію Автономної Республіки Крим російською федерацією, сепаратистські дії бойовиків на сході України, незаконне проголошення Донецької та Луганської народних республік, антиконституційна діяльність КПУ в особі не лише її керівників (лідерів), а і рядових членів, є загрозою безпеки держави, суверенітету і територіальної цілісності, сприяє незаконному захопленню державної влади.

Адміністративний суд констатував, що в діях КПУ та її учасників (очільників) простежується виправдування окупаційних дій російської федерації українськими політиками у медійному просторі, що є неприпустимим та свідчить про діяльність, яка заборонена згідно зі статтею 5 Закону України «Про політичні партії в Україні» як така, що спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Ураховуючи пряму військову агресію з боку російської федерації, зважаючи на антиукраїнську політичну та організаційну діяльність, пропаганду війни, реальні загрози порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підриву її безпеки, а також дії, спрямовані на незаконне захоплення державної влади, демонстрацію проявів колабораціонізму, насильства, поширення відомостей про виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, діяльність КПУ, за висновком суду у справі № 826/9751/14, має бути заборонена.

Отже, суд в межах справи № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Повертаючись до оцінки обставин, які свідчать про порушення публічного порядку, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що публічним порядком є публічно-правові відносини, які мають імперативний характер та визначають основи суспільного ладу держави.

Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

Спірний договір дарування укладений 05.08.2014, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

Укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Підсумовуючи викладене вище слід дійти висновку, що укладаючи спірний договір дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні». Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок".

Аналогічно з вищезазначеною справою Комуністична партія України уклала договір з Благодійним фондом" Відродження Хмельничиини 23.06.2015. Тобто укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладання правочину з протиправною метою. Із урахуванням зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції виснує, що оспорюваний договір дарування від 23.06.2015 за своєю правовою природою є нікчемним.

При цьому якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

Із урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції виснує, що вимога Міністерства юстиції України до Благодійної організації Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 23.06.2015 не підлягає задоволенню, адже спірний договір дарування від 23.06.2015 є нікчемним.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

Із огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав БФ "Відродження Хмельниччини" на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

У силу абз. 2,3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав БФ "Відродження Хмельниччини" на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно [див. mutatis mutandis пункти 127-133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь БФ "Відродження Хмельниччини" за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права БФ "Відродження Хмельниччини", підтверджує повернення майна попередньому власнику.

Щодо незгоди апелянта з оскаржуваним судовим рішенням в частині незастосування судом першої інстанції строків позовної давності, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

БФ "Відродження Хмельниччини" у апеляційній скарзі звертає увагу суду на обставини пропуску позивачем позовної давності. Із цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Частиною 3 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Законодавець у частині 3 ст. 261 ЦК України встановив особливості початку перебігу позовної давності.

З урахуванням принципу розумності та справедливості очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину має поширюватися тільки на сторони нікчемного правочину, оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, їм про його здійснення має бути відомо. Тобто презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання.

Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати ч. 3 ст. 261 ЦК України.

Водночас вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, від 22.01.2025 у справі № 753/6230/22).

Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною спірного договору, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Такий підхід узгоджуються з висновком, сформульованим ЄСПЛ у справі "Фінікарідов проти Кіпру" (Finikaridov v. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення позивач міг отримати раніше. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду викладала, зокрема, у підпунктах 7.9-7.12 постанови від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та підпунктах 5.23-5.26 постанови від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17.

Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася. Водночас відповідачі не тільки не позбавлені процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу мають довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Учасником у спірних правовідносинах є саме держава (а не її конкретний орган), яка згідно з приписами частини першої статті 167 ЦК України діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що держава, хоч і діє через розгалужену мережу органів державної влади, проте не здатна та не зобов`язана здійснювати всеохоплюючий та перманентний контроль за правочинами, які суперечать інтересам держави та суспільства або порушують публічний порядок.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах.

У справі "Богдель проти Литви" (Bogdel v. Lithuania) ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви про те, що позовна давність починається із дня, коли відповідний орган "здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено".

Cпірний договір між КПУ та БФ "Відродження Хмельниччини" було укладено 23.06.2015. Одночасно з укладенням спірного договору спірне нерухоме майно перейшло до БФ "Відродження Хмельниччини" (пункт 6 спірного договору) та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, суд апеляційної інстанції виснує, що 27.07.2022 рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14, яким заборонено діяльність КПУ, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту як уповноваженого суб`єкта, виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії.

Після виявлення факту укладення спірного договору та його наслідків (переходу права власності на майно до БФ "Відродження Хмельниччини") Мін`юст 12.09.2023 звернувся до суду із цим позовом.

Із огляду на все вищезазначене колегія суддів апеляційної інстанції виснує, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 законної сили (27.07.2022), діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим міг дізнатись про вчинення спірного договору щодо передачі нерухомого майна.

Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 08.09.2023, тобто через рік після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії, а відповідач не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то апеляційний суд доходить висновку про те, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.

Щодо незгоди апелянта з оскаржуваним судовим рішенням в частині того, що втручання держави у право власності є неприпустимим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23:

"наслідком визнання спірного договору недійсним є повернення спірного нерухомого майна у власність політичної партії та подальший перехід майна у власність держави відповідно до частини четвертої статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні» на підставі рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14. Натомість право власності БФ «Відродження Хмельниччини» на таке майно припиняється.

У контексті вибуття майна з власності БФ «Відродження Хмельниччини» Велика Палата Верховного Суду зауважує, що критерії оцінки правомірності втручання держави у право власності закріплені у статті 1 Першого протоколу та сформовані у прецедентній практиці ЄСПЛ.

Зокрема, у статті 1 Першого протоколу встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ приписи статті 1 Першого протоколу містять три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

Отже, оцінка відповідності втручання у право власності повинна відбуватись із застосуванням таких критеріїв, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря).

Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу ЄСПЛ визначає законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v. Ukraine)].

ЄСПЛ також зауважив, що обмеження прав має безпосередньо передбачатись національним законом, який повинен існувати на момент введення такого обмеження, бути доведеним до відома громадянам та відповідати певним критеріям якості, оскільки обмеження прав повинні бути зрозумілими для кожного. Такі обмеження також мають відповідати легітимній меті, яка зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи. Втручання має відповідати і вимогам співмірності, яка передбачає, що характер і обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага, який є безальтернативним і достатнім, проте не надмірним.

Здійснюючи аналіз наявності визначених законом підстав для втручання держави в право власності юридичної особи в цій справі, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких мотивів.

Так, особою, втручання у майнові права якої здійснює держава, є БФ «Відродження Хмельниччини». Водночас таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України).

Досліджуючи дотримання в цій справі всіх наведених критеріїв, Велика Палата Верховного Суду не може не врахувати пов`язаність між собою КПУ та БФ «Відродження Хмельниччини», про яку детально зазначав суд апеляційної інстанції. Тому обставина правомірності втручання держави в право власності БФ «Відродження Хмельниччини» в контексті законності та легітимності такого втручання не може оцінюватися безвідносно до обставин, які стали передумовами запровадження державою процедури примусового припинення (заборони) політичної партії та, відповідно, спонукали КПУ до відчуження належних їй майнових активів на користь пов`язаного з нею (через керівний склад) благодійного фонду.

Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договір дарування спірного нерухомого майна кваліфікований судом як нікчемний на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то Велика Палата Верховного Суду констатує дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності БФ «Відродження Хмельниччини».

Цей законодавчий припис є чітким, однозначним, відповідає вимогам правової визначеності і спір, який виник у цій справі, не пов`язаний з якістю формулювання аналізованого правового положення.

Щодо наявності легітимної мети для відповідного втручання, то Велика Палата Верховного Суду наголошує на такому. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (справа «Трегубенко проти України» («Tregubenko v. Ukraine», пункт 54).

У рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначив, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування є проявом свавілля держави. У цьому рішенні ЄСПЛ також вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права особи без нагальної на те потреби та про те, що уповноважені органи державної влади повинні насамперед оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду повертається до своїх висновків у цій постанові про те, що метою заборони політичної партії є припинення в інтересах суспільства її незаконної діяльності; належне такій політичній партії майно може як набуватися в результаті незаконної діяльності, так і безпосередньо в ній використовуватися. Водночас використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань прямо суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні».

Вибуття спірного нерухомого майна із власності БФ «Відродження Хмельниччини» переслідує зазначену легітимну мету, не є самоціллю здійснюваного державою втручання, а вчиняється безпосередньо в інтересах суспільства.

Щодо критерію пропорційності, то Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набувача й лише у разі набуття майна за відплатним договором, а не у випадках його набуття за безоплатним договором, що кореспондується з приписами частини третьої статті 388 ЦК України, за змістом якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також Велика Палата Верховного Суду застосовує у цій справі висновок, сформований раніше у пункті 269 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, в якому зазначила, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.

Тож, з огляду на безоплатний характер спірного договору, встановлені апеляційним судом обставини пов`язаності КПУ та БФ «Відродження Хмельниччини», які укладаючи правочин діяли недобросовісно та порушили публічний порядок, Велика Палата Верховного Суду констатує, що втручання в право власності БФ «Відродження Хмельниччини» не становитиме для нього надмірного тягаря й відповідатиме сталій практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає втручання держави у право на майно правомірним".

Ідентично із даною справою, як місцевим, так і апеляційним господарськими судами встановлені обставини пов`язаності КПУ та БФ "Відродження Хмельниччини", які укладаючи оспорюваний правочин діяли недобросовісно та порушили публічний порядок. Відтак, суд апеляційної інстанції виснує, що втручання в право власності БФ "Відродження Хмельниччини" не становитиме для нього надмірного тягаря й відповідатиме сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Із огляду на викладені висновки в мотивувальній частині цієї постанови, колегія суддів апеляційної інстанції виснує, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 у частині вирішення позовної вимоги Міністерства юстиції України до Благодійної організації Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 23.06.2015 скасувати. У цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 у частині вирішення позовної вимоги Міністерства юстиції України до Благодійної організації Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про скасування державної реєстрації прав змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України визначено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, новому розподілу підлягають суми судового збору, сплачені сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають під час виконання договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду цієї справи рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 у частині вирішення вимоги Мін`юсту про скасування державної реєстрації змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в частині іншої вимоги - рішення суду першої інстанції скасовано, тому відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору за вимогу про скасування державної реєстрації прав БФ "Відродження Хмельниччини" на спірне нерухоме майно покладаються судом на відповідачів 1, 2 у рівних частинах. Витрати позивача по сплаті судового збору за вимогу про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення покладаються на позивача з огляду на відмову у задоволенні такої вимоги.

Отже, на користь Мін`юсту має бути стягнуто 2 684 грн:

- з БФ "Відродження Хмельниччини" 1 342,00 грн судового збору, сплаченого Мін`юстом за подання позову (в частині вимоги про скасування державної реєстрації);

- з КПУ 1 342,00 грн судового збору, сплаченого Мін`юстом за подання позову (в частині вимоги про скасування державної реєстрації).

Натомість у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги на користь БФ "Відродження Хмельниччини" з Мін`юсту варто стягнути 3220, 80 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина одинадцята статті 129 ГПК України).

Оскільки на Мін`юст покладається більша сума судових витрат, він має сплатити БФ "Відродження Хмельниччини" різницю 3 220, 80 грн - 1 342 грн = 1 878, 80 грн (див. пункти 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 у частині вирішення позовної вимоги Міністерства юстиції України до Благодійної організації Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 23.06.2015 скасувати. У цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги.

3. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.01.2024 у справі № 924/973/23 у частині вирішення позовної вимоги Міністерства юстиції України до Благодійної організації Благодійного фонду "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про скасування державної реєстрації прав змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакціїї цієї постанови.

4. Стягнути з Комуністичної партії України (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 7, ) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 342 грн (одна тисяча триста сорок дві гривні нуль копійок).

5. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, ) на користь "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" (29000, м. Хмельницький, вул. Ярослава Галана, буд. 7, ) 1 878, 80 грн (одна тисяча вісімсот сімдесят вісім гривень вісімдесят копійок) за подання апеляційної скарги.

6. Господарському суду Хмельницької області видати судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 287-291 ГПК України.

8. Справу №924/973/23 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "01" липня 2025 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Павлюк І.Ю.