УХВАЛА

01 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/2771/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 (головуючий суддя Стойка О. В., судді Медуниця О. Є., Попков Д. О.)

у справі № 922/2771/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Краєвид Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Барвінкове - Агро", 2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро Трейд" і 3) Фермерське господарство "Подолівське",

про стягнення коштів,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Оріщенко Н. С., представник відповідача - Скриннік І. А.)

ВСТАНОВИВ:

1. У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Краєвид Агро" (далі - Позивач, ТОВ "Краєвид Агро") звернулося до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" (далі - Відповідач, ТОВ "Колос"), в якій просило стягнути з Відповідача суму відшкодування вартості насіння соняшника у розмірі 7 459 712,00 грн.

2. Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.08.2024, зокрема, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Барвінкове - Агро" (далі - Третя особа-1, ТОВ "Барвінкове - Агро"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптімусагро Трейд" (далі - Третя особа-2, ТОВ "Оптімусагро Трейд") та Фермерське господарство "Подолівське" (далі - Третя особа-3, ФГ "Подолівське").

3. Звертаючись з цим позовом про стягнення вартості спірного врожаю соняшника в кількості 358 640,00 кг на підставі статті 1212, частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Позивач стверджував про незаконність його розпорядження Відповідачем, оскільки саме Позивач є його законним власником як належний землекористувач земельних ділянок, на яких цей врожай зібраний, відповідно до положень статті 95 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а право власності Відповідача на цей товар спростовано судовими рішеннями у справі № 922/2437/24.

3.1. Через неможливість повернення спірного насіння соняшника законному власнику у зв`язку з його незаконним відчуженням Відповідачем на користь Третьої особи-2, Позивач просить стягнути вартість цього майна у розмірі 7 459 712,00грн, яка визначена ним на підставі цінової довідки від 22.07.2024 №909/24, виданої Харківською торгово-промисловою палатою.

3.2. У відзиві на позов Відповідач заперечив щодо зазначених вимог з мотивів того, що право власності Позивача на спірний врожай нічим не підтверджено, Позивач у спірний період не користувався спірними земельними ділянками, а спірний врожай був вирощений саме Відповідачем, що встановлено судовими рішеннями у справах № 922/4278/21 та № 922/3734/21, також ухвала Господарського суду Харківської області від 23.09.2021 у справі №922/3734/21 про забезпечення позову не містила заборони на відчуження зібраного та переданого йому на зберігання врожаю.

3.3. Отже Відповідач вважав, що оскільки Позивач не є власником спірного врожаю, Відповідач не набував та не зберігав спірне майно за рахунок Позивача, у зв`язку з чим підстави для відшкодування вартості цього зерна відсутні.

3.4. Відповідач також вважав необґрунтованим розрахунок Позивача щодо вартості спірного врожаю соняшника у кількості 358 640,00 кг, оскільки аналіз цінових пропозицій про вартість зерна соняшника здійснений Позивачем на підставі цінових пропозицій за максимальним рівнем 20 800,00 грн/т по Дніпропетровській, а не Харківській області.

4. Рішенням господарського суду Харківської області від 17.12.2024 у задоволенні позову відмовлено.

5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції відхилив твердження Позивача про те, що він має право на спірний врожай соняшника, оскільки він фактично не користувався зазначеними земельними ділянками, а отже й не є особою, що могла виростити цей врожай, зазначений врожай був фактично вирощений Відповідачем, тому дійшов висновку про недоведеність Позивачем незаконності відчуження Відповідачем спірного врожаю соняшника, визнавши аргументи Позивача такими, що суперечать його попередній поведінці під час розгляду справи № 922/3734/21 та матеріалам цієї справи.

6. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2024 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 6 993 480,00 грн.

6.1. Апеляційний суд, на підставі установлених фактичних обставин справи, а також з урахуванням обставин, установлених у справі № 922/3734/21, в якій відмовлено в задоволенні позовних вимог Відповідача та Третьої особи-3 до Позивача про визнання права власності на врожай соняшнику, вирощеного на спірних земельних ділянках, встановлено, що саме Позивач є належним землекористувачем (орендарем) спірних земельних ділянок, на яких в 2021 році було вирощено спірний врожай соняшника; у справі № 922/4278/21, в якій встановлено, що до моменту початку виконання робіт з посіву спірного врожаю соняшнику договір суборенди, укладений між Позивачем і Третьою особою-3 припинив свою дію за спливом строку, що зумовило виникнення у Третьої особи-3 обов`язку з повернення відповідних земельних ділянок Позивачеві, а також, що за укладеним з Третьою особою-3 договором суборенди Відповідач не набув статусу землекористувача (суборендаря) земельними ділянками на яких здійснювалися посівні роботи та, відповідно, не набув право користування земельними ділянками, у тому числі для вирощування сільськогосподарських культур та збору з них врожаю, не погодився з висновком суду першої інстанції щодо набуття Відповідачем спірного врожаю соняшнику у незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення виконання укладеного договору суборенди.

6.2. З урахуванням положень статті 95 ЗК України, а також правових позицій Верховного Суду, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що Позивач, як належний землекористувач набуває права власності на врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблену сільськогосподарську продукцію), що вирощений на таких земельних ділянках, а протилежні висновки місцевого господарського суду відхилив як такі, що ґрунтуються на довільному тлумаченні вимог статті 95 ЗК України та висновків Верховного Суду.

6.3. Здійснивши перерахунок розміру позовних вимог з урахуванням вартості насіння соняшника, виходячи саме з цінової пропозиції по Харківській області у розмірі 19500,00 грн/т, апеляційний суд частково задовольнив позовні вимоги, стягнувши з Відповідача на користь Позивача суму в розмірі 6 993 480,00 грн (358640,00кг*19500грн/т).

7. Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, Відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

8. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції ТОВ "Колос" зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом апеляційної інстанції норм прав без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме, у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 907/62/20, постанові Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 918/335/17.

9. Позивач подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляцій6ної інстанції - без змін.

10. 19.06.2025 Відповідач подав додаткові пояснення, які по суті є доповненням до касаційної скарги, поданими поза межами строку, встановленого частиною 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

11. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення, дослідивши наведені у скарзі доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 у цій справі з огляду на таке.

12. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

13. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

14. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

15. При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

16. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

17. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

18. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

19. Проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах, на неврахування правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними з огляду на таке.

20. Спір у цій справі виник у зв`язку із тим, що Позивач з посиланням на статтю 95 ЗК України, вважаючи себе законним власником врожаю соняшника, який вирощений на земельних ділянках, що перебували у нього в оренді на законних підставах, просить стягнути вартість цього врожаю на свою користь з Відповідача на підставі статті 1212, частини 2 статті 1213 ЦК України, вказуючи на незаконність відчуження ТОВ "Колос" вказаного майна, яке перебувало у останнього на зберіганні.

21. У справі № 907/62/20, на яку посилається скаржник, спір стосувався арбітражного застереження, викладеного в договорі, укладеного між позивачем і відповідачем у наведеній справі, яке (застереження) за висновками судів розповсюджувалося на спірні правовідносини повернення майна з оренди, переданого на підставі такого договору. У той же час подібного спору в цій справі, яка розглядається, не виникало.

22. У справі № 904/2444/18 спір стосувався стягнення безпідставно набутих грошових коштів. У задоволенні позовних вимог у наведеній справі судами відмовлено, оскільки послуги, які надавалися згідно з умовами договору та після його припинення, відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" мають характер житлово-комунальних послуг, а тому суди визнали необґрунтованими доводи позивача про те, що перераховані ним грошові кошти за фактично отримані експлуатаційні послуги отримані відповідачем безпідставно. В той же час правовідносини, що склалися між Позивачем і Відповідачем в цій справі, яка розглядається, мають інший характер, та не стосуються оплати житлово-комунальних послуг.

23. У іншій справі № 922/2391/16 в межах розгляду справи про банкрутство спір стосувався конкурсних вимог заставодержателя, які включені судом другої інстанції до першої черги задоволення вимог кредиторів з огляду на встановлені обставини дійсності таких вимог. Подібного спору в цій справі, яка розглядається, також не виникало.

24. У справі № 917/1345/17 спір стосувався стягнення з учасників товариства, отриманих без достатньої правової підстави, виплат у вигляді дивідендів. У задоволенні позову, поданого на підставі статті 1212 ЦК України, у наведеній справі суди відмовили, оскільки позивач не спростував той факт, що дивіденди виплачені учасникам справи на підставі рішення загальних зборів. У той же час, правовідносини, що склалися між учасниками цієї справи, яка розглядається, не містять характеру корпоративних та не стосуються права на отримання частки прибутку (дивідендів), передбаченого положеннями Закону України "Про господарські товариства".

25. У справі № 910/9397/20 спір стосувався стягнення суми банківської гарантії за порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Касаційний суд залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надав суду доказів неналежного виконання принципалом своїх зобов`язань за договором, а тому у позивача відсутні обґрунтовані підстави для стягнення суми банківської гарантії з відповідача. Подібного спору в цій справі, яка розглядається, також не виникало.

26. У справі № 918/335/17 в межах розгляду справи про банкрутство фермерського господарства розглядалися вимоги боржника до членів фермерського господарства про визнання права власності на врожай, що посіяний та вирощений на земельних ділянках, які приватизовані членами фермерського господарства та входять до складу його земель. Велика Палата Верховного Суду у наведеній скаржником постанові від 18.02.2020 вважала обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог, оскільки позивач є землекористувачем земельних ділянок, що передавалися у власність відповідачам як членам фермерського господарства та перебувають у володінні та користуванні цього господарства, а отже, врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблена сільськогосподарська продукцію), вирощений на них, є власністю фермерського господарства.

27. У той же час, як уже було наголошено вище, спір між Відповідачем, Третьою особою-3 та Позивачем щодо визнання права власності на врожай, вирощений на спірних земельних ділянках, був предметом розгляду в справі № 922/3734/21, а в цій справі, яка розглядається, Позивач просить стягнути з Відповідача вартість вирощеного на земельних ділянках, які перебуваються у Позивача в користуванні на законних підставах, врожаю, який Відповідач, у якого цей врожай перебував на зберіганні, відчужив Третій особі-2, проте, подібні відносини не були предметом розгляду в справі № 918/335/17. Варто також наголосити, що будь-яких висновків суду апеляційної інстанції щодо застосування положень статті 95 ЗК України, статей 1212, 1213 ЦК України, які б суперечили правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі № 918/335/17 скаржник також не наводить.

28. За викладеного, посилання скаржника в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції у справі № 922/2771/24 на вказані вище постанову Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 907/62/20, постанову Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, постанову Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, постанову Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, постанову Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 918/335/17 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються необґрунтованими і не приймаються.

29. Інших висновків Верховного Суду, які б стосувалися / спростовували висновки суду апеляційної інстанції по суті розгляду позовних вимог скаржник не наводить.

30. Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховний Суд зазначає, що цитування Відповідачем окремих висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище постановах, правовідносини в яких є неподібними до правовідносин, що склалися в цій справі № 922/2771/24, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а зміст наведених скаржником постанов не свідчить про застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права без урахування висновків, викладених у них. Зазначене має наслідком закриття касаційного провадження з цієї підстави (Суд також звертає увагу, що у зв`язку з цим не здійснюється аналіз правильності правозастосування судами попередніх інстанцій).

31. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

32. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а інші підстави касаційного оскарження Відповідач не зазначив і не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Колос" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 цій у справі.

33. Усі інші доводи касаційної скарги Відповідача, в тому числі щодо незалучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ботік" та суперечливої поведінки Позивача підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, а тому судом касаційної інстанції і не аналізуються.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 у справі № 922/2771/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил