ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року Справа № 902/1140/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Загородько Б.Ю.

за участю представників сторін:

позивача: Яровий В.В., Романовська Н.А.

відповідача: Чубенко С.В.

третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 р. у справі №902/1140/24 та Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 р. у справі №902/1140/24

за позовом ОСОБА_1

до Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації

про визнання недійсним протоколу та нової редакції статуту

31.10.2024 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) про: визнання недійсним протоколу № 1 від 18.02.2023 року загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви; визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 відмовлено у задоволенні позову.

В подальшому, 09.05.2025 року до Господарського суду Вінницької області від представника відповідача надійшла заява (б/н від 09.05.2025 року) (вх.канц. № 01-34/4968/25) про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просить суд стягнути з позивача на користь відповідача 30 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6 056,00 грн залишено за позивачем. Заяву Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) (б/н від 09.05.2025 року) (вх.канц. № 01-34/4968/25) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн - залишено без розгляду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить визнати поважною причину пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 року по справі №902/1140/24. Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької від 24.04.2025 року по справі №902/1140/24. Прийняти апеляційну скаргу до розгляду. Рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 року по даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Релігійної організації Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України), третя особа Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про визнання недійсним протоколу №1 від 18.02.2023 року загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви; визнання недійсним Статуту релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року - задовільнити повністю.

Оскільки апеляційна скарга надійшла без матеріалів справи, суд апеляційної інстанції витребував матеріали справи у Господарського суду Вінницької області.

10.06.2025 матеріали справи надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 р. поновлено ОСОБА_1 строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.25р. у справі №902/1140/24. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 24.04.25р. у справі №902/1140/24. Зупинено дію рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.25р. у справі №902/1140/24, розгляд апеляційної скарги призначено на 26.06.2025 р. об 10:30 год.

Представник Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити Релігійній організації Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) строк на апеляційне оскарження додаткового рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/1140/24 від 14 травня 2025 року. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/1140/24 від 14 травня 2025 року та ухвалити нове, яким заяву про ухвалення додаткового рішення задовільнити в повній мірі.

Розглянувши клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 року у справі №902/1140/24, колегія суддів в ухвалі про відкриття апеляційного провадження вказала на те, що повний текст додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025р. у справі №902/1140/24 складено 21.05.2025р., відтак, останнім днем строку на оскарження є 10.06.2025, в свою чергу представник Релігійній організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) сформував апеляційну скаргу в системі "Електронний суд" 09.06.2025 р., що вбачається зі поданої апеляційної скарги. Таким чином, скаржником не пропущено строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) на додаткове рішення господарського суду Вінницької області від 14.05.25р. у справі №902/1140/24. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 р. у справі №902/1140/24 та апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України), яка подана на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 р. у справі №902/1140/24 для спільного розгляду.

23.06.2025 р. до суду апеляційної інстанції надійшла заява представника Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 р. заяву представника Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) - Чубенко Сніжани Василівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1140/24 - задоволено.

25.06.2025 р. до суду апеляційної інстанції від представника Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 р. у справі №902/1140/24 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні 26.06.2025 позивач та його представник підтримали доводи поданої позивачем апеляційної скарги, просять її задоволити, оскільки, на їхню думку, рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення, оскільки, на його думку, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 р. у справі №902/1140/24 прийняте у відповідності норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги та заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Суд першої інстанції у рішенні дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав позову відносно неможливості проведення загальних зборів релігійної громади. Зокрема, надані позивачем докази містять лише опосередковані відомості щодо неможливості проведення загальних зборів 18.02.2023 року, ґрунтуються на припущеннях позивача щодо неможливості зміни канонічної підлеглості релігійною громадою. Відтак, враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази у сукупності за принципом вірогідності, суд відхилив позовні вимоги про визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року.

В додатковому рішенні суд першої інстанції вирішив питання щодо судових витрат зі сплати судового збору в сумі 6 056,00 грн, та дійшов висновку про наявність підстав для залишення цих витрат за позивачем у зв`язку із відмовою у задоволенні позову. Також при вирішенні питання стосовно розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених Релігійною організацією "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України), місцевий суд вказав на те, відповідачем у передбачений строк не було подано до суду належних доказів, що підтверджують повноваження адвоката Чубенко С.В. представляти інтереси відповідача у Господарському суді Вінницької області саме у справі 902/1140/24, у зв`язку з чим залишив заяву без розгляду.

2.Узагальнені доводи апеляційних скарг та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на те, що висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи та наданим документам, а також стверджує, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального права, а саме Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», що підлягає скасуванню.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на протиправне порушення відповідачем частини 3 статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації, а саме - Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Тобто, законодавчо чітко визначено, що виключно загальними зборами релігійної громади приймаються рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту. Відповідно, такі загальні збори мають безпосередньо (фізично) відбутися.

Позивач та його представник в судових засіданнях надали докази та документи, які доводять факт того, що в селі Гранів Гайсинського району Вінницької області 18.02.2023 року загальні збори Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви із кількістю присутніх на зборах 889 громадян - не відбувались взагалі.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що Інформацією про проведення 18 лютого 2023 року загальних зборів Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гранівський старостинський округ Краснопільської сільської ради не володіє. Повідомлення про дату та час проведення зборів до Гранівського старостату не надходило.

Крім того, у Вінницькій області військове командування разом з військовою адміністрацією не приймали окремих рішень про заборону мирних зібрань на територіях у межах повноважень, наданих їм у п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Тому, для проведення мирних зібрань на території Вінницької області організаторам мирних зібрань достатньо лише завчасно сповістити відповідний виконавчий орган місцевого самоврядування про намір провести мирне зібрання.

Однак, начебто організовуючи збори громади, жодних повідомлень про таке зібрання в період військового стану до Гранівського старостинського округу не надано.

Судом першої інстанції описані вище важливі факти залишились поза увагою і жодного відображення в оскаржуваному рішенні не знайшли.

Також, до у підготовчому судовому засіданні суду було надано заяву про залучення до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, яка ухвалою від 13.02.2025 року залишена без задоволення.

Скаржник, заперечує проти такої ухвали оскілки, у судовому засіданні 02.12.2024 року постановлено ухвалу про залучення до участі у розгляді справи Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Залучення Управління було виключно ініціативою суду, клопотання про залучення на стороні позивача суду не надавалось. При цьому в ухвалі від 02.12.2024 року відсутнє нормативно-правове обґрунтування залучення Управління до участі у справі саме на стороні позивача.

У той же час, у залученні до участі у справі 71 фізичних осіб суд відмовив, вказавши, що позивачем не доведено можливість порушення прав та інтересів зазначених у заяві фізичних осіб, оскільки зазначені особи не входять до переліку учасників загальних зборів релігійної громади 18.02.2023 року.

В таких рішеннях суду вбачається надання переваги інтересам органу державної влади перед інтересами звичайних фізичних осіб, що напряму суперечить статті 3 Конституції України - Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відтак, просить апеляційний суд скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області від 13.02.2025 року, зазначених громадян залучити до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача.

Досліджуючи докази у справі, суд першої інстанції встановив, що фізичні особи, які вказані у Списках присутніх на зборах 18.02.2023 року в с.Гранів, насправді на зборах присутні не були. Про це зазначили свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які дали покази в кримінальному провадженні №0000077, внесеного до ЄРДР 09.06.2023 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205-1 КК України щодо обставин не проведення зборів 18.02.2023 року в с.Гранів.

У показах вони зазначили, що жодною інформацією про проведення загальних зборів не володіють Свідок ОСОБА_2 вказала, що поставила свій підпис у Списку на прохання ОСОБА_4 , про проведення загальних зборів релігійної громади їй нічого не відомо. Свідок ОСОБА_3 зазначила, що не має жодної інформації про проведення загальних зборів, підпис у списку їй не належить.

Також, апелянт, звертає увагу апеляційного суду, що питання членства в Релігійній громаді Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української судом першої інстанції не досліджувалось взагалі.

Враховуючи, вище викладене у постановленому рішенні суд першої інстанції неправильно застосував вимоги статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», висновки, зазначені у рішенні не відповідають доказам, наданим суду та обставинам справи, а також судом неповно з`ясовано обставини справи, оскільки суд не надав можливості дійсним членам релігійної громади прийняти участь у справі та надати пояснення щодо заявлених позовних вимог.

У свою чергу, Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на додаткове рішення, оскільки вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи.

В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що судом розглянуто наданий відповідачем договір про надання правничої допомоги від 26.05.2023 року та судом встановлено, що зазначений договір містить відомості про представництво інтересів відповідача у іншій судовій справі, а саме № 902/676/23. При цьому, доказів укладення договору з питань надання правничої допомоги у справі № 902/1140/24 відповідачем не надано. Не можна погодитись із таким висновком суду, адже в наданому договорі йдеться про те, що адвокат представляє інтереси в Господарському суді Вінницької області у справі № 902/676/23, в Гайсинському районному суд Вінницької області, в Вінницькому апеляційному суді, в Північно-західному апеляційному господарському суді, в Касаційному господарському суді, в Касаційному цивільному суді, в Верховному Суді, а також усіх органах державної влади, соціального захисту населення, в органах пенсійного фонду, в органах державної виконавчої служби, в органах місцевого самоврядування, в усіх підприємствах і установах незалежно від форми власності, в усіх банківських установ, в органах досудового слідства, в правоохоронних органах, в усіх судах усіх рівнів, з усіма правами (без обмежень), наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, скаржнику, заявнику, боржнику, стягувачу, позикодавцю, потерпілому, цивільному позивачу/ відповідачу (вказана частина Договору процитована суддею в оскаржуваному рішенні).

У вказаній частині Договору йдеться, окрім зазначеної конкретної справи, і про повноваження адвоката представляти відповідача в усіх судах усіх рівнів, зокрема й в Господарському суді Вінницької області у всіх можливих справах.

Посилання позивача і підтвердження цього судом, що договір про надання правової допомоги укладено для участі адвоката лише у справі №902/676/23, а отже такий укладено для представництва інтересів особи у іншій справі, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не вимагає зазначення у такому правочині відомостей про справу, у межах якої адвокат має намір здійснювати представництво інтересів особи.

Відтак, суд дійшов хибного висновку не врахувавши право адвоката на представництво відповідача і в інших судах та в інших справах, як це передбачено Договором. Отже, висновок суд про те, що адвокатом та відповідачем не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов надання правничої допомоги саме під час розгляду справи № 902/1140/24 спростовується матеріалами справи.

Щодо погодження суду з доводами представника позивача, щодо заяви про ухвалення додаткового рішення долучено неналежним чином оформлений ордер, який не містить печатки Адвокатського об`єднання та підпису його керівника. Оскільки заява про ухвалення додаткового рішення разом із долученим ордером була сформована та надіслана в системі «Електронний суд», то така заява разом з усіма додатками була підписана цифровим електронним підписом, що прирівнюється до особистого підпису. Ордер вважається таким, що містить підпис адвоката за умови, що він містить власноручний («фізичний») підпис, він підписаний електронним підписом, він є додатком до документа, який підписано електронним підписом. Подання адвокатом ордера через модуль підсистеми «Електронний суд» без окремого власноручного («фізичного») чи електронного підпису, у вигляді додатку до підписаної заяви, є належним доказом підтвердження повноважень представника відповідно до Господарського процесуального кодексу України (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 грудня 2024 року по справі 916/4258/23).

Отже, у випадку, якщо ордер додано до документа, що посвідчений електронним підписом, додаткового накладення окремого власноручного («фізичного») чи електронного підпису на ордер не вимагається.

Таким чином, ордер про надання правничої допомоги був оформлений та поданий до суду відповідно до вимог законодавства, тому висновок про неналежне оформлення не відповідає дійсності.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги позивача відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому наголошує на тому, що при зверненні до суду особа повинна довести, що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Однак, в позовній заяві та в апеляційній скарзі не зазначено ні порушених прав ОСОБА_1 , ні яким чином рішення суду вплине на його права.

Також, відповідач наголошує на тому, що релігійна громада діяла у відповідності та на виконання вимог п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи», де зазначено, що Статути (положення) релігійних організацій мають бути приведені у відповідність із цим Законом упродовж одного року з дня набрання ним чинності. До приведення статутів (положень) у відповідність із цим Законом релігійні організації керуються положеннями діючих статутів (положень) у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відтак, члени релігійної громади діяли в межах та у відповідності до чинного законодавства.

Також, відповідач наголошує на тому, що законодавством не визначено порядок скликання зборів релігійної громади, відтак не передбачено особистого усного чи письмового запрошення члена релігійної громади. Тому, відсутність позивача чи свідків на зборах релігійної громади це свідомий вибір самих позивача та свідків, так як всі члени релігійної громади були повідомлені про проведення зборів.

Не можна погодитись із висновком апелянта і про те, що суд без обґрунтувань зазначив, що «збирання підписів» у Списках є доказом волевиявлення особи про зміну канонічної приналежності релігійної громади. При цьому ОСОБА_1 посилається на відсутність в законодавстві терміну «збирання підписів». Однак, відсутність в законодавстві чітко визначено терміну «збирання підписів» не забороняє користуватись таким інструментом з метою волевиявлення осіб чи захисту їх прав, тому звинувачення апелянта є безпідставними, а висновок суду - законним.

Також, у відзиві відповідач наголошує на тому, що в даному випадку були надані всі передбачені Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» документи (докази), необхідні для внесення змін до державних реєстрів та реєстрації Статуту в новій редакції. Окрім того, впродовж розгляду справи в суді відповідачем надавались необхідні пояснення та докази.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

30.07.2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були включені відомості про Релігійну громаду Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви, запис №0000830 (т.1 а.с. 13).

Згідно наказу Начальника управління у справах національностей та релігій облдержадміністрації №303 від 10.10.2016 року було зареєстровано Статут Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви (у новій редакції) (т.1 а.с.14-18).

Відповідно п.1.1 Статуту Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви (далі - парафія) - релігійна організація, первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Тульчинської єпархії.

Парафія створюється за бажанням віруючих з благословення єпархіального архієрея (п. 1.2 Статуту).

Парафія об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання (п. 1.3 Статуту).

Парафія здійснює свою діяльність при дотриманні діючого Законодавства, Статуту УПЦ, Статуту Тульчинської єпархії, а також цього Статуту (п. 1.4 Статуту).

У своїй діяльності парафія керується даним Статутом, постановами собору УПЦ, указами єпархіального архієрея (п.1.5 Статуту).

Парафія у своїй релігійній та адміністративно-фінансовій діяльності підзвітна єпархіальному архієрею (п.1.6 Статуту).

Парафія як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного Законодавства і цього Статуту (п. 1.7 Статуту).

Згідно п.2.1. Статуту Органами парафіяльного управління є: Парафіяльні збори, очолювані головою Парафіяльної ради. Парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів, рішення яких приймаються простою більшістю голосів.

Членами громади є православні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18- річного віку, визнають обов`язковість Статуту УПЦ, регулярно відвідують богослужіння і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє участь у. богослужбовому житті (п.2.2 Статуту) (т. 1, а.с. 14-18).

18.02.2023 року в селі Гранів Гайсинського району Вінницької області були проведені загальні збори Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви, що вбачається із змісту протоколу №1 (т. 1, а.с. 139-142).

Дата проведення зборів: 18 лютого 2023 року. Місце проведення зборів: АДРЕСА_1 .

Голова зборів: ОСОБА_5 , секретар зборів: ОСОБА_6 .

Присутні - 889 чол.

Згідно порядку денного розглядалися питання: Про статус загальних зборів та обрання голови і секретаря загальних зборів; Про обрання лічильної комісії загальних зборів; Про затвердження порядку денного загальних зборів; Про регламент загальних зборів; Про поновлення списку (реєстру) членів Парафіяльних зборів; Про обрання керівного органу релігійної громади; Про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях; Про звернення до управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації щодо інформування про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях; Про прийняття статуту у новій редакції; Про звернення щодо реєстрації статуту у новій редакції за якими зборами прийнято наступні рішення:

По першому питанню: Про статус загальних зборів та обрання голови і секретаря загальних зборів Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви. Доповідач: Бондаренко П.В.

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено обрати головою загальних зборів: ОСОБА_5 ; секретарем загальних зборів: ОСОБА_6 .

По другому питанню: Про обрання лічильної комісії зборів. Запропоновано обрати лічильну комісію у складі трьох осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Доповідач: Міщенко Є.І.

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено обрати лічильну комісію у у складі трьох осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

По третьому питанню: Про затвердження порядку денного зборів. Запропоновано внести до порядку денного загальних зборів питання зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, переобрання керівних органів та прийняття статуту у новій редакції Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви. Доповідач: Бондаренко П.В.

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено внести до порядку денного загальних зборів питання зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, переобрання керівних органів та прийняття статуту у новій редакції Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви.

По четвертому питанню: Про регламент загальних зборів. Запропоновано затвердити регламент для обговорення питань на загальних зборах: для доповідачів - 10 хв, співвідповідачів - 5 хв, відповідей на запитання - 2 хв. Доповідач: ОСОБА_10

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено затвердити регламент для обговорення питань на загальних зборах: для доповідачів - 10 хв, співвідповідачів - 5 хв, відповідей на запитання - 2 хв.

По п`ятому питанню: Про поновлення списку (реєстру) членів Парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви. Доповідач: Хоменко М.К.

Повідомлено про необхідність поновлення списку членів Парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви у наступному складі: ОСОБА_3 ; ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 ; ОСОБА_15 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_16 ОСОБА_4 ; ОСОБА_17 ; ОСОБА_18 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_19 ; ОСОБА_20 ; ОСОБА_21 ; ОСОБА_22 ; ОСОБА_23 ; ОСОБА_24 ; ОСОБА_25 ; ОСОБА_26 ; ОСОБА_27 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_28 ; ОСОБА_29 ; ОСОБА_30 ; ОСОБА_31 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_32 ; ОСОБА_6 .

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено оновити список членів керівного складу релігійної громади Парафіяльних зборів Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви у вище зазначеному складі.

По шостому питанню: Про обрання керівного органу Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви. Доповідач: Манжос С.П.

Запропоновано обрати Керівний орган: Головою Парафіяльної ради - ОСОБА_4 . Заступником голови Парафіяльної ради - Хоменко Марію Корнилівну. Скарбником - ОСОБА_13 .

Ревізійна комісія: Головою ревізійної комісії - ОСОБА_7 . Членом ревізійної комісії - ОСОБА_24 . Членом ревізійної комісії - ОСОБА_33 .

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено обрати керівний орган та ревізійну комісію Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви у зазначеному вище складі.

По сьомому питанню: Про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви. Доповідач: ОСОБА_4 .

Запропоновано у зв`язку зі створенням 15.12.2018 року Помісної (автокефальної) Православної церкви України, яка підпорядковується релігійному Центру в м. Києві, та отримання 06.01.2019 року Томосу про автокефалію Православної Церкви України; змінити підлеглість у канонічних та організаційних питаннях Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви та перейти під канонічне підпорядкування Православній Церкві України, змінивши при цьому назву на Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православна Церква України).

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено перейти під канонічне підпорядкування Православній Церкві України, змінивши при цьому назву на Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православна Церква України)".

По восьмому питанню: Про звернення до управління у справах релігій і національностей Вінницької облдержадміністрації щодо інформування про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях. Доповідач: Рискальчук С.Б.

Голосували "за" - 889; "проти" - 0; "утримались" - 0.

Ухвалено доручити ОСОБА_4 звернутися до управління у справах релігій і національностей Вінницької облдержадміністрації для інформування про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви та її перехід під канонічне підпорядкування Православній Церкві України і у зв`язку зі зміною назви Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православна Церква України)".

По дев`ятому питанню: Про прийняття статуту у новій редакції. Доповідач: ОСОБА_4

ОСОБА_4 ознайомив членів релігійної громади з проектом Статуту та запропонував змінити назву на Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православної Церкви України)", запропонував голові Парафіяльної ради підписати Статут зі зміною назви на Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православної Церкви України)" та відповідно надати йому право від імені релігійної громади підписувати та подавати необхідні документи, включаючи заяви (форми, реєстраційних карток) та інші документи, передбачені чинним законодавством України, з метою внесення змін до відомостей про релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, запитувати та отримувати (в тому числі оригінали) будь-які документи, у разі необхідності вносити плату за дії, що пов`язані з такою державною реєстрацією.

Також до протоколу №1 Загальних зборів Свято-Миколаївського храму с.Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви від 18.02.2023 року підписано Додаток №1 Список віруючих громадян, які були присутні на загальних зборах (т. 1, а.с. 143-186).

13.04.2023 року голова Парафіяльної ради Загородній В.І. звернувся до Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації з заявою (№1 від 13.04.2023 року) про реєстрування статуту Релігійної громади Свято-Миколаївського Храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української православної Церкви у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості (т.1, а.с.75).

27.04.2023 року відповідно до Наказу №49 Начальника Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації І.Салецького зареєстровано Статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православної Церкви України) у новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православної Церкви України) у новій редакції Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної Церкви (Православної Церкви України) згідно рішення загальних зборів (Протокол №1, від 18 лютого 2023 року) є неприбутковою релігійною організацією, первинним канонічним (структурним) підрозділом Української Православної Церкви (Православної Церкви України) (далі - УПЦ (ПЦУ)), який безпосередньо входить до складу Вінницько-Тульчинської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України).

Парафія створюється за добровільною згодою віруючих осіб (громадян) православного віросповідання, які досягли повноліття, та з благословення єпархіального архієрея, керуючого Вінницько-Тульчинською єпархією УПЦ (ПЦУ) (далі - Єпархіальний Архієрей) (п. 1.2 Статуту).

Керуючим Вінницько-Тульчинською єпархією Української Православної Церкви (Православної Церкви України) є єпархіальний архієрей (єпископ, архієпископ, митрополит) (п. 1.3 Статуту).

Парафія реєструється та здійснює свою діяльність при дотриманні діючого законодавства України, Статуту Православної Церкви України, Статуту (положення) про управління Православної Церкви України, Статуту Управління Вінницько-Тульчинської єпархії УПЦ (ПЦУ), а також цього Статуту (п. 1.4 Статуту).

Парафія у своїй релігійній, адміністративно-фінансовій та господарській діяльності підпорядкована і підзвітна Єпархіальному Архієрею (п. 1.6 Статуту).

Згідно п. 1.7 Статуту парафія набуває статусу юридичної особи з дня її державної реєстрації.

Парафія має право від свого імені укладати договори, набувати майнові та особисті немайнові права, здійснювати діяльність, передбачену Статутом, бути позивачем і відповідачем в суді (п. 1.9 Статуту).

За замістом п. 2.2 Статуту завданнями Парафії є: духовне та моральне виховання віруючих; поширення релігійних переконань; справи милосердя та добродійності; інші завдання, пов`язані із здійсненням діяльності парафії та ПЦУ.

Парафію очолює настоятель, якого призначає та звільняє ОСОБА_34 . У своїй діяльності настоятель підзвітний ОСОБА_35 . Із моменту призначення настоятелем він є членом Парафіяльних зборів (п. 3.1 Статуту).

Вищим органом Парафіяльного управління є Парафіяльні збори, які очолює настоятель (п. 3.6 Статуту).

До складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, миряни члени Парафіяльних зборів, які досягли 18-річного віку, регулярно беруть участь у богослужіннях, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля Парафії. Склад Парафіяльних зборів (членів Парафії) визначається відповідно списку (реєстру).

Згідно п. 3.8. Статуту Парафіяльні збори можуть вивести (виключити) особу з числа своїх членів у випадках, якщо більшістю буде визнана невідповідність даної особи нормам християнської моралі та становищу, яке вона займає, та невідповідності п. 3.7 цього Статуту.

Виведення (виключення) особи із складу Парафіяльних зборів не позбавляє її можливості відвідувати богослужіння та брати участь у Таїнствах Церкви, за виключенням випадків, встановлених канонічними правилами та рішеннями повноважних осіб.

Церкви України склад Парафіяльних зборів за рішенням ОСОБА_36 може бути змінений частково, але не більше, ніж 2/3 від числа Парафіяльних зборів.

ОСОБА_34 має право вивести (виключити) осіб зі складу Парафіяльних зборів на підставі, передбаченої пунктом 3.8. цього Статуту, а також у випадку, якщо такі особи порушують канонічні норми та цей Статут (п. 3.10 Статуту).

Парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з Парафіяльною радою або за благословенням ОСОБА_36 , благочинним або іншим представником ОСОБА_36 за потребою, але не рідше, ніж один раз на рік (п. 3.11 Статуту).

Парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності на них не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів (п. 3.12 Статуту).

Відповідно п. 3.13 Статуту рішення Парафіяльних зборів приймається простою більшістю голосів присутніх на зборах, окрім випадків, передбачених цим Статутом. При рівній кількості голосів, голос головуючого є вирішальним.

Згідно п. 3.14 рішення про зміну підлеглості (юрисдикції) Парафії приймаються загальними зборами Парафії (релігійної громади); таке рішення ухвалюється не менш як 2/3 від кількості членів загальних зборів Парафії (релігійної громади); питання, які розглядають Парафіяльні збори, за потребою можуть розглядатися і загальними зборами Парафії (релігійної громади), у разі їх скликання; внесення відповідних змін або доповнень до Статуту Парафії оформляється протоколом Парафіяльних зборів.

Парафіяльні збори працюють на основі порядку денного, поданого настоятелем спільно з Парафіяльною радою. Порядок денний може бути сформований безпосередньо на Парафіяльних зборах, за виключенням рішення про внесення змін до цього Статуту. Роботою Парафіяльних зборів керує настоятель. Парафіяльні збори обирають зі свого складу секретаря, відповідального за ведення протоколу засідання (п. 3.15 Статуту).

Протокол Парафіяльних зборів підписується настоятелем (головуючим) та секретарем. Протоколи Парафіяльних зборів затверджуються Єпархіальним Архіреєм, і тільки цього ухвалені рішення набувають чинності (п. 3.16 Статуту).

Парафіяльні збори серед іншого приймають рішення про внесення змін до цього Статуту; уповноважують Голову Парафіяльних зборів підписати Статут або зміни до нього з подальшим поданням на затвердження Єпархіальному Архієрею (п. 3.17.20, 3.17.21 Статуту).

Враховуючи вище викладене, позивач звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом про визнання недійсним протоколу № 1 від 18.02.2023 року загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви та визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року, посилаючись на те, що він є членом Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви. З 28.06.2012 року позивач був настоятелем Свято-Нікольського Храму села Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії УПЦ, відповідно до Указу Архієпископа Тульчинського і Брацлавського Іонафана від 23.09.1997 року. До 28.04.2023 року позивач був зазначений керівником Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії УПЦ.

4. Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено у статті 16 Цивільного кодексу України. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 2 статті 11 Господарського процесуального кодексу України).

За ч.1 ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення гарантованого Конституцією України права на свободу світогляду і віросповідання не підлягає обмеженню законом інакше, ніж в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей (частина 2 статті 35 Конституції України).

Подібна норма міститься і в спеціальному Законі - ст. 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", відповідно до якої кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Частина 3 статті 35 Конституції України визначає, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Релігійна організація зобов`язана додержуватися вимог чинного законодавства і правопорядку.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України (частини 2, 4 статті 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

Стаття 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначає, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Частинами 3-9 статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Поряд з цим за частиною 1 статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" правоздатність релігійної організації визначає її статут (положення), який підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.

Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про:

1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження;

2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об`єднання;

3) майновий стан релігійної організації;

4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів;

5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації;

6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.

Статут (положення) може містити й інші відомості, пов`язані з особливостями діяльності даної релігійної організації.

Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству (ч. ч. 2-5 ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

Порядок реєстрації статутів (положень) релігійних організацій визначає ст.14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Стаття 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статут релігійної організації - це установчий документ, на підставі якого діє релігійна організація, він містить норми, обов`язкові для її членів, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту.

Підставами для визнання недійсним статуту релігійної організації є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка його оскаржує (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №922/2200/19).

При вирішенні спору про визнання недійсними положень установчих документів юридичної особи судом має бути зазначено, яким саме приписам закону суперечать ці положення та які права позивача ними порушуються або оспорюються.

Позивач вважає, що збори 18.02.2023 року серед громадян - жителів села Гранів , на яких прийнято нову редакцію Статуту Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів, насправді не було проведено, відтак прийняття Статуту у новій редакції не відповідає положенням статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", чим порушуються права позивача та інших членів релігійної громади села Гранів сповідувати та відправляти релігійні культи обраної ними течії. В апеляційній скарзі позивач зазначає також, що порушені його права як керівника релігійної громади, оскільки релігійна громада змінила підпорядкування і керівника.

Оцінюючи підстави заявленого позову, колегія суддів наголошує на тому, що 17.01.2019 Верховна Рада України прийняла Закон №2673-VIІI "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи".

Цей закон був розроблений, оскільки "конституційне право віруючих громадян та створених ними громад щодо вільного релігійного вибору виявляється ускладненим, а часом таким, який неможливо реалізувати. Відсутність вищезазначеної унормованості процедури та механізму зміни приналежності релігійних громад призводить до підвищеної конфліктності в релігійному середовищі" (з пояснювальної записки до проекту закону №4128 від 23.02.2016).

Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, здійснивши аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", зробила такі висновки.

Законодавець установив механізм, за яким рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, і такі збори можуть скликатися її членами.

1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами;

2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади;

3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення;

4) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону;

5) зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею18 цього Закону;

6) частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:

- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;

- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)".

Підставою позову у справі №906/1330/21, що розглядалась Великою Палатою Верховного Суду стало прийняття оспорюваних рішень та Статуту загальними зборами релігійної громади щодо добровільної зміни канонічної приналежності, з переходом до Православної Церкви України, які були скликані неуповноваженими на це особами, без повідомлення позивача - настоятеля Релігійної організації УПЦ та дійсних її членів, а рішення про зміну підлеглості релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях, внесення відповідних змін до Статуту прийнято особами, які не були членами Релігійної організації УПЦ, оскільки їх не було включено до складу парафіяльних зборів Релігійної організації УПЦ.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до п. 1.1 Статуту, в редакції чинній до моменту прийняття оспорюваного рішення, Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви (далі - парафія) - релігійна організація, первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Тульчинської єпархії.

Парафія об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання (п. 1.3 Статуту).

Згідно п. 2.1 Статуту Органами парафіяльного управління є: Парафіяльні збори, очолювані головою Парафіяльної ради. Парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів, рішення яких приймаються простою більшістю голосів.

Членами громади є православні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18- річного віку, визнають обов`язковість Статуту УПЦ, регулярно відвідують богослужіння і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє участь у богослужбовому житті (п. 2.2 Статуту) (т. 1, а.с. 14-18).

Здійснивши правовий аналіз наведених положень Статуту, апеляційний суд наголошує на відсутності фіксованого членства в релігійній організації, з огляду на те, що для участі у парафіяльних зборах достатнім є відповідність наступним критеріям: досягнення 18-річного віку; визнання обов`язковості статуту; регулярне відвідування богослужінь; не перебування під забороною чи церковним судом.

З огляду на відсутність даних, які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, перебування під забороною чи церковним судом, судом враховано критерій територіального зв`язку, тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння (такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21).

Так, 18.02.2023 року за даними, які містяться у протоколі та списках присутніх, на загальних зборах релігійної громади перебувало 889 осіб, які згідно зі списками віруючих громадян зареєстровані у с. Гранів, Гайсинського району Вінницької області.

Таким чином, змістом оспорюваного протоколу підтверджено наявність територіального зв`язку, як достатнього критерію членства у релігійній організації (громади).

Рішення прийнято одноголосно, тобто з дотриманням визначеного Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" кворуму для прийняття відповідних рішень.

Достатнім для прийняття рішення про зміну канонічної підлеглості, у розумінні положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", є наявність кваліфікованої більшості присутніх учасників та засвідчення волевиявлення підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Отже, судами не встановлено порушень вимог законодавства в частині прийняття рішень не уповноваженими особами або за відсутності достатньої кількості голосів.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що право відповідача на викладення статуту в новій редакції релігійної громади (на підставі відповідного рішення, ухваленого загальними зборами релігійної громади, скликаними її членами) закріплено в ст.8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Більше того, це питання належить до виключної компетенції загальних зборів релігійної громади. Жоден суб`єкт (в тому числі, священнослужителі чи органи управління громади) не може позбавити загальні збори релігійної громади права прийняти рішення щодо зміни підлеглості релігійної громади та викладення статуту в новій редакції.

Доводи апелянта щодо відсутності зборів як таких та створення списків присутніх на них жителів села Гранів заздалегідь мають характер припущення, адже об`єктивно не підтверджуються, оскільки відсутні будь які докази, на підставі яких це могло би бути встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу, що проведення 18.02.2023 року зборів членів релігійної громади у селі Гранів, а також надання підписів у списках присутніх, не заперечуються жодною особою, яка брала участь у зборах і ставила відповідний підпис. Проведення зборів і проставлення підписів заперечують інші особи, свідчення яких у вигляді нотаріально посвідчених заяв надаються позивачем, які особисто у зборах участі не брали.

З огляду на приписи ст.78,79 ГПК України, апеляційний суд не може вважати свідчення цих осіб достатніми для будь-яких висновків щодо факту проведення /непроведення зборів релігійної громади та недостовірність списків учасників цих зборів.

Посилання апелянта на повідомлення Гранівського старостинського округу Краснопільської сільської ради про відсутність інформації про проведення 18.02.2023 зборів релігійної громади, яке апелянт вважає доказом того, що збори не були проведені, апеляційний суд оцінює критично, оскільки із твердження про відсутність інформації не випливає факту відсутності самої події, про яку йдеться. Критично сприймається також посилання апелянта на статтю 19 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», частина 1 якої встановлює, що в умовах воєнного стану забороняється, зокрема, проведення масових зібрань, оскільки апелянт помилково застосовує положення згаданого закону, ототожнюючи різні поняття, вважаючи, що збори громадян є масовими зібраннями в розумінні згаданого закону.

Частиною 2 ст.8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" встановлено, що членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади.

Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Особи, які так чи інакше беруть участь у житті релігійної громади, вважають себе належними до неї, не підпадають під обмеження, встановлені статутами (положеннями) релігійних громад, можуть бути членами релігійної громади.

Відтак, суд дійшов висновку, що частина жителів с. Гранів вирішила добровільно змінити канонічну приналежність, перейшовши до Православної Церкви України, скориставшись своїм правом на свободу віросповідування, гарантованим у демократичному суспільстві. Реалізація такого права релігійної громади не може бути обмеженою особистими інтересами особи, яка не згідна із прийнятими рішеннями про канонічне підпорядкування релігійної громади.

Разом з цим, апеляційний суд наголошує на тому, що позивач не позбавлений можливості зберігати живий зв`язок зі своєю парафією, сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах, навчатися релігії, оскільки будь-якого рішення про заборону позивача на свободу віросповідання оскаржуваними рішеннями не приймалось.

Крім того, відповідно до пункту 8 частини 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем), відтак, позивач не позбавлений права бути настоятелем релігійної громади із канонічною приналежністю Українській Православній Церкві.

Судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про недоведеність позивачем порушення його прав.

З приводу позовних вимог про визнання недійсним протоколу №1 від 18.02.2023 року загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви, апеляційний суд зауважує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 06.04.2021 року по справі №910/10011/19 (12-84гс20) звернула увагу, що відповідно до частини третьої статті 8 Закону №987-ХІІ держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту вичерпує свою дію з моменту внесення таких змін або доповнень до статуту (прийняття статуту в новій редакції).

Отже, зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу Релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції. Судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту Релігійної організації в попередній редакції.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Тому, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині вимог, у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права.

Також, апеляційний суд наголошує на тому, що позовні вимоги стосовно визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року, зводяться позивачем до заперечення самого факту проведення відповідних зборів, неможливості їх проведення у визначеному місці за присутності значної кількості жителів с. Гранів.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що на загальних зборах Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Гранів, проведених 18.02.2023 було прийнято рішення про зміну підлеглості Релігійної громади УПЦ с.Гранів, шляхом входу до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України; за проголосувало 889 особи (а.с. 139-142, т. 1).

На підтвердження участі в загальних зборах Релігійної громади УПЦ с.Гранів, саме 889 осіб, відповідач долучив до матеріалів справи копії Списку членів релігійної громади, які взяли участь у загальних (парафіяльних) зборах релігійної громади Свято-Миколаївського УПЦ, що є додатком №1 до протоколу №1 від 18.02.2023, оформлено рішення загальних зборів Релігійної громади УПЦ від 18.02.2023 (а.с. 143-186, т. 1).

Оцінюючи доводи позивача судами було проаналізовано наявні у справі докази.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 року набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву ст.79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Варто відзначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі "Дж.К. та Інші проти Швеції" ("J.K. and Others v. Sweden") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007р. у справі "Бендерський проти України" ("Benderskiy"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У п.п. 1-3 ч. 1 ст. 237 ГПК України, передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (Рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "Dombo V. v. The Netherlands").

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, позивач у встановленому порядку не спростував обставин проведення зборів та не надав доказів неможливості їх проведення у визначеному місці за присутності значної кількості жителів с. Гранів.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про те, що жителі с.Гранів вирішили добровільно змінити канонічну приналежність, перейшовши до Православної Церкви України, чим виразила своє право на свободу віросповідання, необхідне у демократичному суспільстві. Реалізація такого права релігійної громади не може бути обмежена особистими інтересами особи, яка не згодна і прийнятими рішеннями про канонічне підпорядкування релігійної громади. Доводи апеляційної скарги цього висновку жодним чином не спростовують.

Апеляційний суд також наголошує, що позивачем долучено до матеріалів справи нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , які розповідають про обставини участі у зборах релігійної громади у травні 2023 року, повідомлені у червні 2023 року обставини ОСОБА_1 стосовно прийняття оспорюваних рішень, які не відносяться до періоду прийняття рішень 18.02.2023 року (т. 1 а.с. 117-120).

З приводу подій 18.02.2023 року свідки повідомляють про участь у богослужінні, разом з близько 100 особами, безпосередньо у Свято-Миколаївському храмі с. Гранів, а не по вул. Шевченка, 6, Гранів, Гайсинського району, Вінницької області.

Тобто, відповідні свідки не були безпосередніми учасниками загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви 18.02.2023 року, відомості про них не внесено до Протоколу №1, який став підставою для реєстрації нової редакції Статуту.

Також позивачем долучена спільна заява 71 жителя с. Гранів з підтвердженням обставин не проведення 18.02.2023 року у селі Гранів, у приміщенні кафе "У дяді Петі" загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви (т. 2 а.с. 54-62).

Однак, судом апеляційної інстанції, як і судом першої інстанції не встановлено, а представником позивача не заперечується, що відповідні особи відсутні у списку жителів с. Гранів, котрі поставили свої підписи на підтримку прийнятих рішень на загальних зборах релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви 18.02.2023 року.

Тому, доводи осіб, котрі не приймали безпосередньої участі у проведенні загальних зборів, не можуть спростовувати дійсність прийнятих рішень та волевиявлення інших членів релігійної громади с. Гранів.

Також, з матеріалів справи вбачається що судом першої інстанції досліджено, за клопотанням представника позивача, протоколи допиту свідків у кримінальному провадженні № 0000077: ОСОБА_3 від 16.01.2024 року та ОСОБА_2 від 16.01.2024 року (т. 1 а.с. 103-106).

Зі змісту відповідних протоколів допиту встановлено, що ОСОБА_2 не може повідомити чи проводились у дійсності збори релігійної громади 18.02.2023 року, однак свідок підтверджує наявність підпису у списках задля зміни підлеглості ПЦУ релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів.

Отже, відповідний свідок підтверджує наявність власного волевиявлення, однак повідомляє про підписання документів у іншому місці, ніж зазначено у Протоколі №1 від 18.02.2023 року.

Апеляційний суд наголошує також, що ні Статут релігійної організації, ані норми Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" не встановлюють детальної процедури проведення зборів. Відтак наявність окремих недоліків порядку збирання підписів членів релігійної громади, за наявності дійсного волевиявлення щодо зміни канонічної підлеглості, не може впливати на чинність прийнятих рішень.

Наприклад, свідок ОСОБА_3 дійсно підтверджує, що не приймала участь у зборах та не підписувала документів щодо підтримання прийнятих рішень загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви 18.02.2023 року.

Отже, на основі досліджених доказів судами встановлено, що рішення прийнято учасниками у кількості 888 осіб, що перевищує 2/3 від кількості учасників загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви, котрі підтримали прийняті рішення 18.02.2023 року.

З наведеного, надані позивачем докази не спростовують наявності волевиявлення членів релігійної громади на прийняття рішень про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади.

Апеляційний суд вважає, з огляду на приписи ст. 77 ГПК України, недоведеними достатніми доказами підстави поданого позову в частині доводів про неможливість проведення загальних зборів 18.02.2023 року у приміщенні кафе "У дяді Петі" за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач самостійно підтверджує наявність у с. Гранів 2000 мешканців, що не спростовує потенційної можливості одночасної участі у загальних зборах 889 осіб.

Досліджені судом матеріали інвентаризаційної справи приміщенні кафе-бару за адресою: АДРЕСА_1 (наданої на запит суду по адресі АДРЕСА_1 ) містять відомості про наявність прилеглої земельної ділянки (т. 1 ас. 231-234), що не спростовує можливості її використання під час проведення загальних зборів.

Сукупно проаналізувавши усі встановлені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про недоведеність позивачем як порушення своїх прав, так і порушення вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" при проведенні зборів релігійної громади та прийняття ними рішень.

Оскільки при вирішенні спору про визнання недійсними положень установчих документів юридичної особи судом має бути зазначено, яким саме приписам закону суперечать ці положення та які права позивача ними порушуються або оспорюються, апеляційний суд вважає, з урахуванням висновків суду про недоведеність позивачем як порушення прав останнього, так і порушення вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації», що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання такого статуту недійсним та правомірно відмовив у задоволенні відповідної позовної вимоги.

Щодо відсутності самого позивача на загальних зборах та неповідомлення позивача про скликання зборів, з урахуванням встановлених обставин щодо відсутності деталізованих положень Статуту про процедуру скликання та проведення, та за поясненнями самого позивача, використання для повідомлення про їх проведення звичайних засобів (розміщення оголошень у селі) враховується, що для участі у зборах у позивача не було створено будь-яких перешкод, та з огляду на недоведеність порушення прав позивача прийнятими оскаржуваними рішеннями зборів, ця обставина не може бути самостійною підставою для визнання недійсним статуту в новій редакції (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2024 № 906/820/22).

Колегія суддів відзначає, що цей позов подано не релігійною організацією, а особисто позивачем, поданими ним доказами не доведено порушення його прав як члена релігійної організації, та з огляду на гарантовану законами свободу інших осіб мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, слід виснувати, що є цілком вірогідним, що частина релігійної громади вільно зібралась і прийняла рішення про канонічну підпорядкованість релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів.

Суд також враховує, що Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14.06.2007 року у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" зазначив, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, ст. 9 має тлумачитися в світлі ст.11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави.

Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці суду, бути нейтральною та безсторонньою.

З огляду на викладене та враховуючи, що загальні збори від 18.02.2023 року, на яких приймались, серед іншого, рішення про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади та зміни до статуту релігійної громади, проводились без порушень вимог чинного законодавства, умов статуту (чинного на момент проведення зборів), недоведення позивачем невідповідності статуту (у новій редакції) нормам чинного законодавства, а також, встановивши відсутність порушення спірним статутом прав позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмовив в задоволенні позовних вимог.

Стосовно посилання апелянта, що судом першої інстанції необґрунтовано та безпідставно постановлену ухвалу про відмову у залученні 71 члена релігійної громади до участі у справі, колегія суддів приймає до уваги, що позивач, обґрунтовуючи клопотання про залучення третіх осіб вказав, що зазначені фізичні особи - члени Релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви багато років проживають в селі Гранів, багато років є прихожанами Свято-Миколаївського храму, несуть в храмі різні послухи: Староста, пономарі, регент, члени церковного хору, свічники, прибиральниці, квітникарки. Зокрема, вказані особи, є членами релігійної громади у кількості 71 особи та виявили бажання надати свої пояснення суду.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Підставою для вступу (залучення) третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору, ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Також, слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Водночас підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Тобто, вплив на права та обов`язки можливий саме внаслідок вирішення конкретного спору.

Ураховуючи, що предметом спору у цій справі є визнання недійсним протоколу № 1 від 18.02.2023 року загальних зборів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с. Гранів Гайсинського району Тульчинської єпархії Української Православної Церкви; визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) у новій редакції, затвердженій 18.02.2023 року, з підстав не проведення відповідних загальних зборів, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав залучати зазначених у заяві фізичних осіб у якості третіх осіб у цій справі, оскільки зазначені особи не входять до переліку учасників загальних зборів релігійної громади 18.02.2023 року і твердження про те, що рішення може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін не має обґрунтованого характеру.

До того ж, зміст заяви свідчить, що залучення третіх осіб спрямовано на використання їх як свідків з метою на підтвердження підстав позовних вимог, що суперечить меті залучення третіх особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, що одночасно не виключало можливості подання ними пояснень в порядку, визначеному ст. 88 ГПК України.

Таким чином, не вбачається, що залучення третіх осіб було б процесуально обґрунтованим, а ухвала суду першої інстанції про відмову у залученні третіх осіб вплинула на цілком правильні висновки господарського суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) про наявність підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 р. колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи до Господарського суду Вінницької області від представника відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просить суд стягнути з позивача на користь відповідача 30 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 26.05.2023 року між Релігійною організацією "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с.Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) (Клієнт) та Адвокатським бюро "Чубенко Сніжана Василівна" (Адвокатське бюро) укладено договір про надання правничої допомоги (т. 2, а.с. 103).

Відповідно п.2.1 Договору Адвокатське бюро через адвоката Чубенко Сніжану Василівну надає правову допомогу та представляє інтереси Клієнта в Господарському суді Вінницької області у справі №902/676/23, в Гайсинському районному суд Вінницької області, в Вінницькому апеляційному суді, в Північно-західному апеляційному господарському суді, в Касаційному господарському суді, в Касаційному цивільному суді, в Верховному Суді, а також усіх органах державної влади, соціального захисту населення, в органах пенсійного фонду, в органах державної виконавчої служби, в органах місцевого самоврядування, в усіх підприємствах і установах незалежно від форми власності, в усіх банківських установ, в органах досудового слідства, в правоохоронних органах, в усіх судах усіх рівнів, з усіма правами (без обмежень), наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, скаржнику, заявнику, боржнику, стягувачу, позикодавцю, потерпілому, цивільному позивачу/відповідачу.

За надання юридичних послуг Клієнт зобов`язується виплатити Адвокатському бюро гонорар у розмірі із розрахунку: 1 година роботи Адвокатського бюро вартує 100% мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України на день складення акту виконаних робіт. Об`єм виконаних робіт Адвокатського бюро підтверджується сторонами у акті виконаних робіт (п. 3.1 Договору).

07.05.2025 року між сторонами складено акт виконаних робіт про участь у справі №902/1140/24, за змістом якого Адвокатським бюро надано правову допомогу, зокрема:

- 01.12.2024 року, консультація з клієнтом щодо тактики та стратегії ведення справи - 1 год.;

- 02.12.2024 року, вивчення матеріалів справи. Подання заяви про вступ у справу. Збір матеріалів для формування відзиву. Написання відзиву на позовну заяву. Формування пакету документів до відзиву до суду та іншим учасникам справи - 3 год;

- 02.12.2024 року - 24.04.2025 року, підготовка та надсилання процесуальних документів у справі № 902/1140/24 (клопотання про відкладення розгляду справи 16.12.2024 року, 04.03.2025 року; повідомлення про реєстрацію електронного кабінету 13.12.2024 року);

- 02.12.2024 року - 24.04.2025 року, участь у судових засіданнях у справі № 902/1140/24, 02.12.2024 року - 10:19 год. - 10:52 год.; 23.01.2024 року - 10:40 год. - 11:50 год.; 29.01.2025 року - 11:21 год. - 12:47 год.; 20.03.2025 року - 10:12 год. - 12:20 год.; 09.04.2025 року - 14:12 год. - 15:03 год.; 24.04.2025 року - 11:42 год. - 13:06 год. - 8 год.;

- 02.12.2024 року - 24.04.20205 року, надання консультацій Клієнту, опрацювання документів Клієнта, вивчення позицій інших учасників у справі (пояснень, клопотань) та їх обговорення з Клієнтом з метою визначення тактики та стратегії ведення справи тощо - 1 год.;

- 07.05.2025 року, підготовка та підписання акту виконаних робіт. Підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення - 1 год.

Всього - 15 год.

Згідно п. 3.1 Договору (1 год. роботи Адвоката вартує 100% мінімальної заробітної плати) 8 000,00 грн (мін. зар. плата) х 100% х 15 год. = 120 000,00 год.

До сплати нараховано за угодою сторін: 30 00,00 грн (т. 1, а.с. 102).

В якості підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем також долучено прибутковий касовий ордер № 1 від 07.05.2025 року на суму 30 000,00 грн, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1056933 на ім`я адвоката Чубенко С.В. від 27.05.2023 року, в ордері вказано, що виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 26.05.2023 р.

Розглянувши наданий відповідачем договір про надання правничої допомоги від 26.05.2023 року, судами встановлено, що зазначений договір містить відомості про представництво інтересів відповідача у іншій судовій справі, а саме № 902/676/23.

При цьому, доказів укладення договору з питань надання правничої допомоги у справі № 902/1140/24 відповідачем не надано.

Наданий Акт виконаних робіт від 07.05.2025 року містить посилання на договір з предметом надання послуг у господарській справі №902/1140/24.

На підставі ч. ч. 1. 2 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі.

Договір про надання правничої допомоги може вчинятися усно у випадках:

1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди);

2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правничої допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що окремо Акт наданих послуг та прибутковий касовий ордер, за відсутності письмового договору про надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи №902/1140/24, не можуть свідчити про виникнення договірних відносин.

Водночас, матеріали справи не містять доказів існування обставин, які надавали б можливість відповідачу та адвокату укласти договір про надання правової допомоги в усній формі.

Тобто, адвокатом та відповідачем не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов надання правничої допомоги саме під час розгляду справи № 902/1140/24.

Крім того, суд погоджується з доводами представника позивача, що до заяви про ухвалення додаткового рішення долучено неналежним чином оформлений ордер, який не містить печатки Адвокатського об`єднання та підпису його керівника.

Також, суд першої інстанції вірно наголосив на тому, що представництво інтересів відповідача протягом судового провадження здійснювалось адвокатом на підставі ордеру від 27.11.2024 року, виданого на підставі того ж Договору про надання правової допомоги від 26.05.2023 року, який оформлено з метою представництва у іншій господарській справі №902/676/23.

В силу ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду від 24.04.2025 року отримано відповідачем 07.05.2025 року, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа до кабінету у системі ЄСІТС.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відповідачем, на виконання вимог ч. 8 ст.129 ГПК України не надано доказів понесення судових витрат саме у межах справи № 902/1140/24.

Доводи апеляційної скарги відповідача, стосовно того, що в Договорі про надання правничої допомоги від 26.05.2023 р. також вказано, що адвокат представляє інтереси відповідача у всіх судах усіх рівнів, з усіма правами (без обмежень), колегія суддів оцінює критично, оскільки договір про надання правової допомоги укладено для представництва інтересів особи у іншій справі, не мають правового значення для вирішення цієї справи.

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що представником відповідача не було надано до суду першої інстанції всі належні документи для підтвердження представництва інтересів відповідача адвокатом Чубенко С.В., у Господарському суду Вінницької області, саме, по справі №902/1140/24.

Також, колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції у додатковому рішення вирішив питання які стосуються понесених судових витрат у вигляді судового збору.

На підставі ч.4 ст.129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 6 056,00 грн.

Оскільки, рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю, то суд першої інстанції у відповідності до норм процесуального права, правомірно залишив судовий збір в сумі 6 056,00 грн за позивачем.

Враховуючи вище викладене, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення та додаткове рішення, а скаржниками в апеляційних скаргах вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Відтак, у апеляційних скаргах не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційних скарг, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційних скарг висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення та додаткового рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2025 р. у справі №902/1140/24 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Гранів Вінницько-Тульчинської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 14.05.2025 р. у справі №902/1140/24 - залишити без задоволення, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №902/1140/24 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "04" липня 2025 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.