РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2025Справа № 910/5299/25
Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Г.П. Бондаренко-Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/5299/25.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙРОРА ЮА» (49106, м. Дніпро, вул. Стара Пристань, буд. 61)

До Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «Український металевий прокат» (03134, м. Київ, вул. Дзюби Івана, буд. 3, офіс 1)

про стягнення 667 995, 05 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СКАЙРОРА ЮА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «Український металевий прокат» про стягнення 667 995, 05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору поставки №8/11/2024 від 08.11.2024 здійснив попередню оплату за обумовлений товар, натомість, відповідач не виконав власних зобов`язань в частині поставки позивачу обумовленого товару та не повернув останньому суму авансового платежу.

З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача 667 995, 05 грн, з яких: 445 079, 00 грн основний борг; 209 187, 13 грн неустойка (пеня); 3 438, 69 грн 3% річних; 10 290, 23 грн інфляційних втрат.

01.05.2025 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи №910/5299/25 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

І. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

08.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК «Український металевий прокат», як постачальником (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СКАЙРОРА ЮА», як покупцем, укладено договір поставки №8/11/2024.

Договір вступає в силу з дати підписання його сторонами та скріплення печатками сторін (за умови наявності), і діє до 31 грудня поточного року, але в будь-якому випадку, до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. У випадку, якщо до закінчення терміну (строку) дії договору жодна із сторін письмово не заявить про його розірвання, цей договір вважається пролонгованим на новий (кожен наступний) календарний рік на таких самих умовах. Кількість пролонгацій необмежена (пункту 7.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024).

Згідно пункту 1.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024, на умовах визначених договором постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар і оплатити його вартість.

Відповідно до пункту 2.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024, ціна за одиницю товару, що поставляється за цим договором, визначається у виставленому постачальником на адресу покупця рахунку на оплату, та фіксується у підписаних сторонами видаткових накладних/специфікаціях.

06.12.2024 постачальник виставив покупцеві наступні рахунки на оплату:

- №1271 від 06.12.2024 на суму 309 903, 00 грн з ПДВ;

- №1272 від 06.12.2024 на суму 287 955, 00 грн з ПДВ;

- №1273 від 06.12.2024 на суму 292 300, 00 грн з ПДВ.

У відповідності до пункту 2.3. договору №8/11/2024 від 08.11.2024, оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, на підставі рахунків на оплату, що виставлені постачальником на адресу покупця з посиланням на цей договір, протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту поставки товару, якщо інші умови оплати не визначено сторонами у рахунках на оплату/додатках/специфікаціях до цього договору.

24.12.2024 сторони узгодили та уклали три специфікації (№1, №2, №3) щодо поставки товару на суму 309 903, 00 грн, 287 955, 00 грн та 292 300, 00 грн, згідно умов яких набувають чинності з дати їх підписання та є невід`ємними частинами договору.

Пунктом 5 специфікації від 24.12.2024 №1, №2, №3 встановлено, що оплата товару, що поставляється здійснюється покупцем на розрахунковий рахунок постачальника наступним чином:

(1) 50% від вартості товару покупець сплачує у якості передоплати протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання рахунку-фактури від постачальника за умови попереднього підписання сторонами специфікації;

(2) остаточні 50% від вартості товару, що зазначено у рахунку-фактурі, покупець сплачує протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня отримання результатів хімічного аналізу складу товару.

Пунктом 3.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 встановлено, що поставка товару здійснюється відповідно до правил Інкотермс 2020, на умовах DDP м. Дніпро склад покупця, точна адреса якого надається перед поставкою (якщо інше місце або пункт доставки/місце призначення не погоджено сторонами під час замовлення товару). Сторони можуть визначити інші умови поставки товару у додатках/специфікаціях до цього договору.

Пунктом 4 специфікації від 24.12.2024 №1, №2, №3 передбачено, що термін (строк) поставки товару складає 14 календарних днів з моменту здійснення передоплати за товар.

06.01.2025 покупець на виконання умов договору та специфікацій здійснив оплату за рахунком №1271 у розмірі 154 951, 50 грн, за рахунком №1272 у розмірі 143 977, 50 грн та за рахунком №1273 у розмірі 146 150, 00 грн, що становить 50% від суми яка зазначена в кожному рахунку.

Згідно пункту 3.4. договору №8/11/2024 від 08.11.2024, датою поставки товару вважається дата передачі товару у власність покупця. Право власності переходить від постачальника до покупця в момент отримання товару покупцем від постачальника, що підтверджується підписанням сторонами видаткових/товарно-транспортних накладних (момент поставки).

Отже, постачальник зобов`язаний був поставити товар покупцеві до 20.01.2025 включно.

Однак, в строк передбачений договором №8/11/2024 від 08.11.2024 та специфікаціями або в будь-який інший строк, постачальник не поставив покупцеві обумовлений товар.

В пункті 5.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 сторони узгодили, що у випадку прострочення виконання зобов`язань винна сторона сплачує на користь іншої сторони неустойку в розмірі 0,5% від вартості простроченого зобов`язання за кожен день прострочення виконання цього зобов`язання.

31.01.2025 позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку претензію вих.№S-D-25/010-1 від 30.01.2025 в якій вимагав у відповідача здійснити поставку товару.

20.02.2025 позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку претензію вих.№ S-D-25/016 від 17.02.2025, в який вимагав повернути суму попередньої оплати та сплатити неустойку.

Однак, відповідач не виконав вимоги позивача.

Спори між сторонами, з яких не було досягнуто згоди за результатами переговорів, вирішуються в господарському суді у відповідності з чинним законодавством України (пункт 5.4. договору №8/11/2024 від 08.11.2024).

З огляду на зазначені обставини, позивач просить стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 445 079, 00 грн та додатково неустойку (пеню) у розмірі 209 187, 13 грн, 3% річних у розмірі 3 438, 69 грн, інфляційні втрати у розмірі 10 290, 23 грн.

ІI. Предмет та підстави позову.

Предметом позову у справі є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 667 995, 05 грн (основний борг, пеня, 3% річних, інфляційні втрати).

Юридичними підставами позову є статті 173, 193, 265 Господарського кодексу України, статті 525, 526, 625, 629, 693, 712 Цивільного кодексу України.

Фактичними підставами позову є неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №8/11/2024 від 08.11.2024 в частині поставки товару та бездіяльність відповідача в частині повернення попередньої оплати за нездійснену поставку товару.

III. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору поставки №8/11/2024 від 08.11.2024 здійснив на користь відповідача авансовий платіж за товар, але відповідача в порушення умов договору не здійснив поставку обумовленого товару у строк, узгоджений сторонами в договорі №8/11/2024 від 08.11.2024.

Відтак, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути суму попередньої оплати за непоставлений товар, а також пеню, 3% річних, інфляційні втрати.

IV. Обґрунтування вирішення спору за наявними матеріалами справи.

18.10.2023 введено в дію норми Закону №3200-ІХ від 29.06.2023, яким внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 5 та 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У відповідності до пункту 17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомуційної системи (надалі ЄСІТС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 від 17.08.2021, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Пунктом 37 Положення про ЄСІТС внормовано, що підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених. До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).

Таким чином, ухвала про відкриття провадження у справі від 01.05.2025 була внесена до АСДС та автоматично направлена в електронні кабінети сторін по справі.

Згідно з пунктом 42 Положення про ЄСІТС у разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.

В матеріалах справи міститься підтвердження доставлення до «Електронного кабінету» Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «Український металевий прокат» документа по справі в електронному вигляді, так з повідомлення про доставку електронного листа вбачається, що ухвала від 01.05.2025 по справі №910/5299/25 доставлена в «Електронний кабінет» відповідача 01.05.2025 о 17:19.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. Абзацом 2 зазначеної норми врегульовано, що якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З огляду на те, що ухвалу від 01.05.2025 відповідач отримав 01.05.2025 о 17:19, таким чином вважається, що відповідач отримав ухвалу в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» - 02.05.2025.

В пункті 41 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 по справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

Таким чином, ухвала про відкриття провадження у справі від 01.05.2025 була вручена відповідачу 02.05.2025.

Приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №910/5299/25, втім відзив або заяву про продовження/поновлення строку для його подання до суду не подав впродовж розумного строку, а відтак, відповідач не скористався наданим йому правом на подання відзиву, з огляду на що суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

V. Оцінка доказів судом та висновки суду.

З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

- чи підтверджується здійснення позивачем попередньої оплати на користь відповідача?

- чи був порушений відповідачем обов`язок по поставці товару в строк встановлений договором поставки №8/11/2024 від 08.11.2024?

- чи правомірно позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати відповідачу?

- чи правильно позивачем визначені періоди прострочення?

- чи підлягають позовні вимоги задоволенню та в якій частині?

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

(1) Щодо основного боргу.

Договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509, 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 1, 2 стаття 712 Цивільного кодексу України)

Зазначене також кореспондується з нормами частини 1 та 6 статті 265 Господарського кодексу України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 стаття 655 Цивільного кодексу України).

Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату (пункт 8.3. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі №922/2115/19).

Як підтверджено матеріалами справи, 08.11.2024 між сторонами укладено договір поставки №8/11/2024 за умовами якого, відповідач зобов`язується передати (поставити) у власність позивач товар, а позивач зобов`язується прийняти цей товар і оплатити його вартість.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (частина 1 стаття 691 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 встановлено, що ціна за одиницю товару, що поставляється визначається у виставленому відповідачем на адресу позивача рахунку на оплату.

Так, відповідач виставив позивачу рахунки на оплату у загальному розмірі 890 159, 00 грн, а саме: (1) №1271 від 06.12.2024 на суму 309 903, 00 грн з ПДВ; (2) №1272 від 06.12.2024 на суму 287 955, 00 грн з ПДВ; (3) №1273 від 06.12.2024 на суму 292 300, 00 грн з ПДВ.

Крім того, найменування товару, кількість та ціна, яка зазначена в рахунках №1271, №1272, №1273 відображена сторонами в погоджених специфікаціях від 24.12.2024 №1, №2, №3 до договору №8/11/2024 від 08.11.2024.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 стаття 692 Цивільного кодексу України).

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (частина 1 стаття 693 Цивільного кодексу України).

Зі змісту пункту 2.3. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 вбачається, що оплата товару здійснюється протягом 10-ти банківських днів з моменту поставки товару, якщо інші умови оплати не визначено сторонами, зокрема, у специфікаціях до цього договору.

Так, в пункті 5 специфікації №1 від 24.12.2024, №2 від 24.12.2024, №3 від 24.12.2024 передбачено, що позивач здійснює на користь відповідача передоплату у розмірі 50% від вартості товару протягом 5-ти банківських днів з дати отримання рахунку-фактури від постачальника за умови попереднього підписання сторонами специфікації.

Судом встановлено, що позивач 06.01.2025 виконав умови специфікації та здійснив передоплату у розмірі 50% від сум, які зазначені в рахунках №1271, №1272, №1273, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних інструкцій, а саме:

- платіжна інструкція №12486 від 06.01.2024 на суму 154 951, 50 грн (передоплата у розмірі 50% згідно рахунку №1271);

- платіжна інструкція №12488 від 06.01.2024 на суму 143 977, 50 грн (передоплата у розмірі 50% згідно рахунку №1272);

- платіжна інструкція №12487 від 06.01.2024 на суму 146 150, 00 грн (передоплата у розмірі 50% згідно рахунку №1273).

Отже, позивач здійснив передоплату на користь відповідача у загальному розмірі 445 079, 00 грн.

Таким чином, факт здійснення позивачем на користь відповідача попередньої оплати (авансового платежу) за поставку обумовленого товару по договору №8/11/2024 від 08.11.2024 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина 1 стаття 662 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (пункт 1, 2 частина 1 стаття 664 Цивільного кодексу України).

В пункті 3.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 міститься застереження, що сторони можуть визначити інші умови поставки товару, ніж ті які передбачені вказаним пунктом у специфікаціях до цього договору.

Так, в пункті 4 специфікації №1 від 24.12.2024, №2 від 24.12.2024, №3 від 24.12.2024 передбачено, що термін (строк) поставки товару складає 14 календарних днів з моменту здійснення передоплати за товар.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що позивач здійснив передоплату за поставку обумовленого товару 06.01.2025, в такому разі, відповідач зобов`язаний був здійснити поставку товару до 20.01.2025 включно.

Пунктом 3.4. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 встановлено, що датою поставки товару вважається дата передачі товару у власність покупця. Право власності переходить від постачальника до покупця в момент отримання товару покупцем від постачальника, що підтверджується підписанням сторонами видаткових/товарно-транспортних накладних.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1 стаття 193 Господарського кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2 стаття 193 Господарського кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Натомість, як стверджує позивач, що відповідач в строк до 20.01.2025 або в будь-який інший строк не здійснив поставку товару обумовленого в договорі №8/11/2024 від 08.11.2024.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина 2 стаття 693 Цивільного кодексу України).

Судом взято до уваги, що претензією вих.№S-D-25/010-1 від 30.01.2025 позивач вимагав від відповідача здійснити поставку товару, яка залишилась без відповіді та виконання зі сторони відповідача.

У зв`язку з тим, що відповідач, всупереч умовам договору №8/11/2024 від 08.11.2024 не здійснив поставку товару в узгоджений строк, за який позивач здійснив попередню оплату, останній просить стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 445 079, 00 грн.

Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).

Суд зазначає, що статтею 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 вказаного кодексу.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 1-4 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд констатує, що матеріали справи не містять та відповідачем, який належним чином повідомлений про розгляд даної справи, не надано належних та допустимих доказів, які могли підтвердити, що відповідач повернув позивачу грошові кошти у формі попередньої оплати (авансу), які позивач сплатив за товар обумовлений в договорі №8/11/2024 від 08.11.2024 на підставі рахунків від 06.12.2024 №1271, №1272, №1273, який не був поставлений відповідачем позивачу або докази, які могли підтвердити, що відповідач поставив позивачу товар.

Відповідач не надав до суду будь-яких заперечень або пояснень щодо вищезазначених обставин.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на все вищезазначене, матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем належними і допустимими доказами, що станом на час розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді не повернутої позивачу суми попередньої оплати (авансу) на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України становить 445 079, 00 грн, а тому позовні вимоги в частині основного боргу підлягають задоволенню.

(2) Щодо пені.

У зв`язку з прострочення поставки обумовленого товару за договором №8/11/2024 від 08.11.2024, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 209 187, 13 грн за період з 21.01.2025 по 24.04.2025.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина 1 статті 624 Цивільного кодексу України).

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина 1 стаття 199 Господарського кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 Цивільного кодексу України).

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин (частина 2, 4 стаття 217 Господарського кодексу України).

Штрафними санкціями у цьому Кодексі (Господарський кодекс України) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Із змісту частини 1 статті 546, частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.

В пункті 5.1. договору №8/11/2024 від 08.11.2024 сторони узгодили, що у випадку прострочення виконання зобов`язань винна сторона сплачує на користь іншої сторони неустойку в розмірі 0,5% від вартості простроченого зобов`язання за кожен день прострочення виконання цього зобов`язання.

Суд, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку пені, зазначає, що він є арифметично правильним, періоди заборгованості також визначено правильно, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

(3) Щодо 3% річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з неповерненням відповідачем суми попередньої оплати позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3 438, 69 грн та інфляційні втрати у розмірі 10 290, 23 грн за період з 21.01.2025 по 23.04.2025.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 стаття 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Суд здійснивши перевірку правильності здійснення позивачем розрахунки 3% річних і інфляційних втрат зазначає, що вони є неправильними з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач вимагав у відповідача повернути суму попередньої оплати протягом 7-ми календарних днів в претензії вих.№ S-D-25/016 від 17.02.2025, яку позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку (№71) 20.02.2025 та яка згідно відомостей АТ «Укрпошта» 09.03.2025 не була вручена відповідачу у зв`язку з «закінченням терміну зберігання».

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 стаття 530 Цивільного кодексу України).

З огляду на зазначене, відповідач зобов`язаний був повернути суму попередньої оплати до 17.03.2025 включно.

Таким чином, початком прострочення відповідачем грошового зобов`язання по поверненню суми попередньої оплати є 18.03.2025.

Відтак, суд, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням вищезазначених обставини зазначає, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 1 390, 11 грн, а сума інфляційних втрат складає 3 115, 55 грн.

VI. Розподіл судових витрат.

(1) Щодо судового збору.

Судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки даним рішенням позовні вимоги задовольняються частково, в такому випадку суд покладає суму судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на відповідача 9 880, 37 грн, інша частина судового збору покладається на позивача.

(2) Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Позивач на виконання вимог частини 1 статті 124 та пункту 9 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України в позовній заяві зазначив орієнтовані витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000, 00 грн та в прохальній частині позову просив судові витрати покласти на відповідача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частинами 2-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5).

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16).

З метою відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав:

- копію ордера серії АЕ №1381658 від 28.04.2025;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №5330 від 21.01.2022;

- копію договору про надання правничої (правової допомоги) №б/н від 01.01.2025;

- копію акту виконаних робіт від 24.04.2025;

- копію виписки з банку АТ «Акцент-Банк»;

- копію платіжної інструкції №14076 від 23.04.2025.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

01.01.2025 між адвокатом Євгенєвой Л.Д. та ТОВ «СКАЙРОРА ЮА», як клієнтом (позивач) укладено договір про надання правничої (правової допомоги).

Згідно пунктів 4.1. ,4.2., 4.3. договору від 01.01.2025, за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі, що визначений в рахунку. Розмір гонорару не включає фактичні витрати, пов`язані із виконанням доручення. При розрахунку розміру гонорару, до уваги береться орієнтована кількість годин витрачених на надання правничої допомоги, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання доручення клієнта.

Відповідно до пункту 4.5. договору від 01.01.2025, гонорар сплачується клієнтом протягом 2-х робочих днів, з дати отримання клієнтом рахунку, у якому вказується сума гонорару.

23.04.2025 позивач на рахунок адвоката перерахував 50 000, 00 грн за надання адвокатської допомоги, що підтверджується платіжною інструкцією №14076 від 23.04.2025 та випискою з банку АТ «Акцент-Банк» за період з 21.04.2025 по 27.04.2025.

24.04.2025 сторони підписали акт виконаних робіт в якому відобразили вид робіт та суму їх вартості, а саме:

- 18.04.2025: Зустріч із клієнтом, консультація щодо можливої судової справи за позовом ТОВ «СКАЙРОРА ЮА» - 5 000, 00 грн;

- 18-25.04.2025: Збір, аналіз документів, аналіз судової практики з подібних питань 5 000, 00 грн;

- 18-25.04.2025: Складання позовної заяви 20 000, 00 грн;

- 24.04.2025: Збір додатків та формування електронних додатків для подання позову 4 000, 00 грн;

- 24.04.2025: Консультація з клієнтом перед поданням позовної заяви до суду, узгодження позовної заяви, розрахунок ціни позову 6 000, 00 грн;

- після відкриття провадження по справі: участь у майбутніх судових засіданнях 10 000, 00 грн.

Суд звертає увагу, що платіжна інструкція про оплату наданих послуг та акт виконаних робіт, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18.

Для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у статті 126 Господарського процесуального кодексу України та у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

В розумінні положень згаданих норм законодавства (зокрема, частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України), зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у вищенаведеній нормі.

Слід зауважити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Вивчивши надані позивача докази понесених ним судових витрат на правничу допомогу, застосувавши критерії частини 4 статті 126 та на підставі частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх зменшення.

Як вбачається з акту виконаних робіт від 24.05.2025 адвокат нарахував клієнту 10 000, 00 грн за участь у судових засіданнях після відкриття провадження у справі.

Натомість, суд відкрив провадження у справі 01.05.2025 та розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тобто без проведення судових засідань.

Таким чином, зазначений вид послуг є необґрунтованим.

Окрім цього, з акту виконаних робіт від 24.04.2025 вбачається, що адвокат вказує аналогічні види виконаних робіт (консультація клієнта, збір, аналіз документів/додатків, складання позовної заяви/узгодження позовної заяви, розрахунок ціни позову) в різні етапи надання послуг, що в свою чергу не змінює правової позиції позову та доданих доказів.

Щодо аналізу судової практики з подібних питань, суд зазначає, що зміст позовних вимог свідчить про те, що правова позиція щодо спору, який виник між сторонами є сталою, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось, нових висновків Верховного Суду, які б кардинально змінили правову позицію щодо даного спору в період розгляду справи прийнято не було.

Загалом справа містить ознаки типовості; у справі немає складних правових позиції та врегульована чіткими приписами чинного законодавства; справа не потребувала дослідження складних за своєю суттю доказів та не потребувала залучення до справи інших учасників.

Крім того, судом взято до уваги, що позовні вимоги задоволені частково.

За таких обставин, з огляду на вищезазначені обставини, розмір витрат на надання професійної правничої допомоги, які просить стягнути позивач у розмірі 50 000, 00 грн в межах даної справи на переконання суду не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та є не співмірним з предметом спору, складністю справи та ціною позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000, 00 грн не відповідають критеріям, що визначені в частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, суд, з огляду на вище встановлені обставини, суд вважає справедливим зменшити розмір витрат на правову допомогу позивача, що покладається на відповідача, та покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000, 00 грн. за складання позовної заяви та роз`яснення позиції щодо поданого позову клієнтові, що на переконання суду, буде співмірним із складністю справи.

Натомість, оскільки, у відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються зокрема з витрат пов`язаних з розглядом справи до яких в свою чергу належать витрати на професійну правничу допомогу, то в такому разі в силу приписів пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки даним рішенням позовні вимоги задовольняються частково, в такому випадку суд покладає суму витрат на професійну правничу допомогу позивача (20 000, 00 грн) пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на відповідача 19721,42 грн, інша частина витрат на професійну правничу допомогу покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙРОРА ЮА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «Український металевий прокат» про стягнення 667 995, 05 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК «Український металевий прокат» (03134, м. Київ, вул. Дзюби Івана, буд. 3, офіс 1; ідентифікаційний код: 4567189) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАЙРОРА ЮА» (49106, м. Дніпро, вул. Стара Пристань, буд. 61; ідентифікаційний код: 41909650) борг у розмірі 445 079 (чотириста сорок п`ять тисяч сімдесят дев`ять) грн 00 коп., пеню у розмірі 209 187 (двісті дев`ять тисяч сто вісімдесят сім) грн 13 коп., 3% річних у розмірі 1 390 (одна тисяча триста дев`яносто) грн 11 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 115 (три тисячі сто п`ятнадцять) грн 55 коп., судовий збір у розмірі 9 880 (дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят) грн 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19721 (дев`ятнадцять тисяч сімсот двадцять одну) грн 42 коп.

3. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних у розмірі 2 048, 58 грн грн, інфляційних втрат у розмірі 7 174, 68 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких