ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
УХВАЛА

07 липня 2025 року Справа № 915/1025/25

м.Миколаїв

Суддя Господарського суду Миколаївської області Мавродієва М.В.

розглянувши заяву: Державного підприємства Адміністрація морських портів України про видачу судового наказу б/н від 26.06.2025 (вх.№9578/25 від 26.06.2025)

про: стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЬПСЕРВІС-ЮГ збитків в розмірі 73160,03 грн за невиконання зобов`язань за Договором №82-В-ФДЛ-23 від 24.08.2023, -

в с т а н о в и в:

26.06.2025 Державне підприємство Адміністрація морських портів України звернулось до Господарського суду Миколаївської області з заявою про видачу судового наказу б/н від 26.06.2025 (вх.№9578/25) в електронній формі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЬПСЕРВІС-ЮГ на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі філії Дельта-лоцман Державного підприємства Адміністрація морських портів України збитків в розмірі 73160,03 грн за невиконання зобов`язань за Договором №82-В-ФДЛ-23 від 24.08.2023.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2025, - справу №915/1025/25 призначено головуючому судді Мавродієвій М.В.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Порядок та форма звернення до суду з заявою про видачу судового наказу визначені Господарським процесуальним кодексом України, зокрема, розділом II Наказне провадження.

У відповідності до ч.1 ст.147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч.2 ст.12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 24.08.2023 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі філії Дельта-лоцман Державного підприємства Адміністрація морських портів України та Товариством з обмеженою відповідальністю АЛЬПСЕРВІС-ЮГ укладено Договір №82-В-ФДЛ-23 (надалі - Договір).

Відповідно до п.6.3.9 Договору було встановлено обов`язок боржника скласти відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - ПКУ) та своєчасно зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) податкову накладну/розрахунок коригування до податкової накладної.

У відповідності до п.7.6 Договору, у разі відсутності реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в ЄРПН, сформованих підрядником відповідно до вимог ПКУ, у строк до останнього числа календарного місяця, наступного за календарним місяцем, в якому повинні бути складені податкові накладні/розрахунки коригування податкових накладних (незалежно від причин відсутності такої реєстрації), підрядник протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання вимоги від замовника сплатить замовнику штраф у розмірі суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну/розрахунок коригування на таку операцію не зареєстровано в ЄРПН у строк, встановлений цим пунктом Договору.

Як зазначає заявник, відповідачем не виконано передбаченого Договором обов`язку з реєстрації податкових накладних.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст.ст.524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Отже, як вимогу, за якою може бути видано наказ про стягнення грошової заборгованості за письмовим договором відповідно до ч.1 ст.148 ГПК України, слід розуміти будь-яку вимогу про стягнення грошової суми заборгованості за договором, яка охоплює не тільки основний борг і проценти, але й неустойку, проценти річних та інфляційні втрати, за умови, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заявник у позовній заяві просить стягнути з відповідача не грошову заборгованість за договором, а збитки завдані внаслідок порушення обов`язку боржника щодо складання та реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, відповідно до пп.201.1 та 201.10 ст.201 Податкового кодексу України.

Стягнення збитків у результаті порушення господарського зобов`язання не є грошовим зобов`язанням у розумінні ст.ст.509, 524 ЦК України, тобто не є грошовою заборгованістю за договором, про стягнення якої можливо видати судовий наказ на підставі ст.ст.147, 148 ГПК України.

Так, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ст.22 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.217 ГК України відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під яким розуміються заходи впливу на порушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні або правові наслідки.

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ст.224 ГК України).

Статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для задоволення вимоги про відшкодування збитків заявником має бути доведено всі чотири елементи цивільно-правового правопорушення: завдання шкоди, протиправна поведінка особи, причинний зв`язок між завданою шкодою і діянням особи та вина такої особи. При цьому, в межах наказного провадження неможливо встановити обґрунтованість заявлених стягувачем вимог.

Отже, вимога про стягнення збитків хоча й має грошовий характер, але за своєю правовою природою не є заборгованістю за грошовим зобов`язанням, а є однією із форм цивільно-правової відповідальності.

Згідно ч.1 ст.152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Оскільки Державним підприємством Адміністрація морських портів України заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.148 ГПК України, це є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч.2 ст.152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

У відповідності до ч.2 ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини 1 статті 152 ГПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Як визначено ч.2 ст.154 ГПК України, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Керуючись ст.148, ч.ч.1, 2 ст.152, ст.153, 234, 235 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Державному підприємству Адміністрація морських портів України у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЬПСЕРВІС-ЮГ на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі філії Дельта-лоцман Державного підприємства Адміністрація морських портів України збитків в розмірі 73160,03 грн за невиконання зобов`язань за Договором №82-В-ФДЛ-23 від 24.08.2023.

Ухвала суду, у відповідності до ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Відповідно до п.1) ч.1 ст.255 ГПК України, ухвала про відмову у видачі судового наказу може бути оскаржена в апеляційному порядку у строки визначені ст.256 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 07.07.2025.

Суддя М.В.Мавродієва