ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року Справа № 902/1171/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Черначук А.

розглянувши у відкритому судовому матеріали апеляційної скарги Релігійної громади Свято-Успенської парафії села Клембівка Ямпільського району Могилів - Подільської єпархії в особі керівника Широкоступа Віталія Олексійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 4 березня 2025 року у справі №902/1171/23 (суддя Яремчук Ю.О.)

час та місце ухвалення рішення: 4 березня 2025 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29: повний текст рішення складено 14 березня 2025 року

за позовом Релігійної громади Свято-Успенської парафії села Клембівка Ямпільського району Могилів - Подільської єпархії в особі Керівника Широкоступа Віталія Олексійовича

до Ямпільської міської територіальної громади в особі Клембівького старостинського округу старости Зарічної Бобошко Валентини Андріївни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації

про скасування рішення загальних зборів та статуту

за участю представників:

від Позивача, Відповідача 1, Третьої особи - не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Релігійна громада Свято-Успенської парафії села Клембівка Ямпільського району Могилів - Подільської єпархії в особі керівника Широкоступа Віталія Олексійовича (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Ямпільської міської територіальної громади в особі Клембівького старостинського округу старости Зарічної Бобошко Валентини Андріївни (надалі Відповідач) про:

· визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів Релігійної громади Свято-Успенської парафії Української православної церкви від 2 вересня 2023 року;

· визнання недійсним та скасування, прийнятих на загальних зборах 2 вересня 2023 року Статуту Релігійної громади Свято-Успенської парафії Української православної церкви.

В справі брала участь третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації (надалі - Третя особа).

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує на те, що 02 вересня 2023 року на зборах членів Релігійної громади Свято-Успенської парафії села Клембівка Ямпільського району Могилів - Подільської Єпархії Української православної церкви було прийнято Статут Релігійної громади Свято-Успенської парафії Української православної церкви (нова редакція). З позиції Позивача, загальні збори були проведені особами іншого віросповідання, які не об`єднувались з метою задоволення релігійних потреб релігійної громади позивача, поза межами вимог статуту релігійної громади. Тому, враховуючи ніби-то дії сторонніх осіб, 17 вересня 2023 року члени Позивача провели в приміщенні храму по вул. В Наконечного, 36А в с. Клембівка загальні збори та винесли на обговорення порядку денного питання визначення підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, за результатами якого було вирішено висловити підтримку Української Православної Церкви на чолі з Предстоятелем - Блаженнійшим Онуфрієм. Також, вказує, що через численні порушення вимог Статуту релігійної громади, порядку проведення зборів, а також відсутність правових підстав вважати осіб, які голосували на зборах 2 вересня 2023 року членами релігійної громади Позивача вирішено визнати їх незаконними та неповноважними.

На переконання апелянта, має місце ситуація, коли документально існує два протилежні за своїм змістом протоколи зборів релігійної громади. Тому враховуючи той факт, що особи, які не мають відношення до юридичної особи Позивача, подавши на реєстрацію управлінню у справах національностей та релігій протокол своїх зборів та новий Статут безперешкодно проведуть зміни до установчих документів юридичної особи, для уникнення чого на переконання скаржника, фактично і відбулось звернення з даним позовом до суду.

Позивач зауважує, що враховуючи активні дії сторонніх осіб, які на підставі проведених ними зборів жителів громади склали протокол та уповноважили конкретну особу звернутись до управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації для проведення реєстраційних дій, однак, враховуючи особливості юридичної особи - релігійної громади, через які державний реєстратор не перевіряє членство в релігійній організації, а реєструє відповідні зміни до статуту та керівника юридичної особи за наявності самого лише протоколу зборів, заява про забезпечення позову саме у визначений Позивачем спосіб є цілком обґрунтованою в межах заявлених позовних вимог. Ураховуючи ж позицію суду при винесенні ухвали про відмову у забезпечення позову, на думку скаржника, виходить, що для задоволення поданої заяви, необхідно, щоб конкретні дії по реєстрації змін до Статуту релігійної громади вже були вчинені, що на його переконання суперечить самій суті забезпечення позову.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 4 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено (том 1, а.с. 245-247).

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що у Позивача наявний спір не з Ямпільською міською територіальною громадою в особі Клембівського старостинського округу старости Зарічної Бобошко Валентини Андріївни, а порушення своїх прав він убачає у прийнятті відповідного рішення загальними зборами членів Релігійної організації про зміну підпорядкування у канонічних та організаційних питаннях та у прийнятті нової редакції статуту із зміною назви релігійної організації. Тобто, відповідачем у такому спорі має бути Релігійна організація, тоді як зазначений Відповідач до таких корпоративних правовідносин жодного відношення не має.

Місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що Позивач відповідачем визначає Відповідача, тоді як пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на те, що Позивачем заявлено вимогу не до належного відповідача (Відповідача), то суд першої інстанції виснував, що позов задоволенню не підлягає.

Позивач не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 2-6), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що: судом безпідставно не враховано, що оскаржуване рішення та статут є недійсними, оскільки рішення прийняте з порушенням чинного статуту; на зборах територіальної громади, а не парафіяльними зборами; за участі осіб, які не мали права брати участь у таких зборах. Тому такі збори з позиції апелянта є нечинними та неправомірними. Скаржник вказав, що оскільки у зборах брали участь особи, які на його переконання не вправі були діяти як орган юридичної особи, повноважний приймати нову редакцію Статуту, то така нова редакція не є чинною, бо вона не була прийнята юридичною особою в особі відповідного органу. Водночас реєстрація такої нової редакції, на думку Позивача, порушує правову визначеність щодо того, статут у якій саме редакції є чинним - у новій чи в попередній. Вважає, що позовна вимога спрямована на позбавлення статуту в новій редакції юридичної сили та, що реєстрація статуту в новій редакції, прийнятій не органом юридичної особи, а неуповноваженими на те особами, порушує інтерес у правовій визначеності як членів релігійної організації, так і самої релігійної організації як юридичної особи. Саме тому на переконання апелянта такий інтерес підлягає судовому захисту.

Позивач зазначає, що в порушення вимог Статуту загальні (парафіяльні) збори не скликались парафіяльною радою, разом із настоятелем ОСОБА_1 , притому, що Статутом чітко визначено, що загальні парафіяльні збори повинні скликатись парафіяльною радою разом із настоятелем. Констатує, що в порушення вимог Статуту настоятель спільно з парафіяльною радою не подавав порядок денний загальних зборів, та що в порушення вимог Статуту настоятель не керував роботою загальних (парафіяльних) зборів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 травня 2022 року (том 2, а.с. 23) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Вінницької області від 9 травня 2025 року по справі № 902/1171/23. Запропоновано сторонам по справі в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доданням доказів його надсилання апелянту.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 9 червня 2025 року справу №902/1171/23 призначено на 2 липня 2025 року об 14:00 год..

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 1 липня 2025 року надійшло клопотання від Позивача про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що згідно медичного висновку №6488-6344-5907-0995 керівник Позивача є тимчасово непрацездатним та перебуває на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Ямпільська лікарня Ямпільської селищної ради». З огляду на що Позивач просив визнати причину неявки керівника Позивача поважною та справу без участі керівника Позивача не слухати і відкласти на іншу дату. При цьому Позивачем не надано доказів у підтвердження обставин, що зазначені у клопотанні.

В судове засідання від 2 липня представники Позивача, Відповідача та Третьої особи не з`явилися.

Позивач, Відповідач та Третя особа були належним чином повідомлення про дату розгляду справи, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа на адресу сторін (том 2, а.с. 26).

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 9 червня 2025 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Згідно частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

З наведеного убачається, що представником скаржника у вказаному клопотанні не наведено підстав, з якими чинний процесуальний закон пов`язує можливість відкладення розгляду справи.

Окрім того, до клопотання не додано будь-яких доказів в підтвердження обставин відкладення, наведених у клопотанні про відкладення розгляду справи, що по суті вказує на його безпідставність.

При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує факт закінчення шестидесятиденного строку розгляду апеляційної скарги, що вказує на неможливість відкладення розгляду без порушення строку розгляду апеляційної скарги.

Водночас апеляційний господарський суд враховує і те, що Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року в справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

При цьому колегія суддів ще раз наголошує, що 8 липня 2025 року закінчується шістдесятиденний строк розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи вищевказане суд апеляційної інстанції констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника. Особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати в цій справі представника. При цьому кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі, законодавчо не обмежена.

Отже, у разі неможливості представника учасника справи взяти участь у судовому засіданні, такий учасник не позбавлений права взяти участь у судовому засіданні особисто чи призначити іншого представника.

Окрім того, відповідно до пункту 7 частини першої статті 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року в справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року в справі "Красношапка проти України").

З огляду на все вищевказане, колегія приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та про можливість розгляду справи у відсутності представників Позивача, Відповідача, Третьої особи оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, а матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування та дотримання судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Позивача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 19 березня 1992 року зареєстровано Позивача, запис про якого 28 травня 2008 року внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про що свідчить додана до позовної заяви виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з зазначеної виписки керівником релігійної громади являєтеся ОСОБА_1 .

10 вересня 2016 року в храмі с. Клембівка було проведено загальні збори віруючих релігійної громади Позивача на яких, зокрема, прийнято Статут в новій редакції та обрано керівний орган громади (голову Парафіяльної ради, заступи, і голови Парафіяльної ради, скарбника) та ревізійну комісію.

15 вересня 2016 року наказом начальника відділу у справах релігій облдержадміністрації Салецького 10 №199 Статут релігійної громади Позивача (в новій редакції) було зареєстровано.

Позивач зазначає, що в серпні 2023 року через соціальну мережу Faсebook, Позивачу стало відомо, що невідомими особами розміщено оголошення в якому зазначено, що 2 вересня 2023 року будуть проведені збори членів Позивача.

За доводами Позивача дане оголошення підписане як ініціативна група, членів громади, а саме особами, які ні керівнику громади, ні членам громади, які відвідують богослужіння, невідомі.

Як слідує з матеріалів справи, дізнавшись про такі дії невідомих осіб ОСОБА_1 невідкладно звернувся до Третьої особи з заявою про такі незаконні дії невідомих осіб.

Також, 31 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення про що свідчить доданий до позовної заяви талон повідомлення єдиного обліку № 2046.

Окрім того, 2 вересня 2023 року, у визначений в оголошенні час, ОСОБА_1 прибув до приміщення будинку культури с. Клембівка, де за доводами останнього також прибули особи, які не являються навіть жителями села та розпочали проводити збори релігійної громади.

В той же час суд констатує, що Позивачем зазначається, що за результатами проведених зборів було прийнято рішення оформлене Протоколом загальних зборів віруючих релігійної громади Позивача від 2 вересня 2023 року.

За доводами Позивача в результаті дій Відповідача може бути затверджено статут громади в новій редакції, а також внесенні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних особою, фізичних особою - підприємців та громадських формувань про зміну до установчих документів та керівника юридичної особи Релігійної громади, який прийнятий особами, які не є членами релігійної громади, що безпосередньо стало підставою для звернення до суду, за захистом, порушеного, на його думку права з даним позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин по справі.

Взаємовідносини церкви й держави визначаються Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». Правовою формою цих відносин є режим відокремлення від церкви.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

З огляду на приписи та правила статтей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Необхідно відзначити, що рішення загальних зборів є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання правових актів індивідуальної дії (ненормативних актів) незаконними (недійсними) є невідповідність їх вимогам чинного на час його видання (затвердження) законодавства, в тому числі Конституції України, та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт.

Для визнання недійсним рішення загальних зборів необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) юридичної особи. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлений, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Рішення, які були прийняті загальними зборами релігійної громади, належать до рішень, які були прийняті всередині цієї громади (релігійної організації) її членами, спрямовані на реалізацію цивільних прав, свобод та інтересів цих членів релігійної громади, а також спрямовані на забезпечення діяльності релігійної громади з метою задоволення інтересів членів релігійної громади.

Слід відзначити, що взаємовідносини церкви й держави визначаються Конституцією України та Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації". Правовою формою цих відносин є режим відокремлення від церкви.

Так, статтею 35 Конституції України передбачено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

Згідно частин першої та другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки на загальних зборах членів релігійної громади приймалося рішення про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях і, як наслідок, про прийняття статуту цієї релігійної громади у новій редакції, в той час як жодного рішення щодо відвідування церкви не приймалося, відсутні підстави вважати, що відбулось втручання у право Позивача на свободу віросповідання. Таким чином, рішення загальних зборів членів релігійної громади про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях без вирішення питань щодо порядку відвідування церкви, заборони проведення релігійних обрядів не порушує прав Позивача, що визначені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України Про свободу совісті та релігійної організації релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Статтею 8 Закону України Про свободу совісті та релігійної організації встановлено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Отже, вимогами чинного законодавства закріплено право релігійної громади скликати загальні збори щодо вирішення питання про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту релігійної організації її членами, а не тільки настоятелем.

При цьому, рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення та відповідно не потребує затвердження єпархіальним архієреєм, як це закріплено в Статуті.

Отже, законодавець наділив загальні збори релігійної організації виключною компетенцією відносно визначення питань щодо зміни канонічного підпорядкування, а також - затвердження нової редакції статуту.

Суд апеляційної інстанції констатує, що частинами 1 та 2 статті 12 вказаного Закону України Про свободу совісті та релігійної організації визначено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Відповідно до статті 14 Закону України Про свободу совісті та релігійної організації для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються: заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади; статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються: належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статутів (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів; оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

У відповідно до статті 15 Закону України Про свободу совісті та релігійної організації у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

В той же час колегія наголошує, що Позивачем заявлено вимоги до Відповідача, яким не вчинялися дії щодо предмета спору, та яка взагалі не повинна втручатися в діяльність релігійних організацій, а має діяти виключно в межах визначених дискреційних повноважень.

Відтак, суд зазначає, що фактичною підставою для звернення Позивача до суду стали не стільки дії Відповідача щодо прийняття рішення Релігійної організації та Статуту в новій редакції, а непогодження позивача з діями осіб, які прийняли відповідне рішення про зміну підлеглості релігійної громади, що в свою чергу повинно доводитися інших способом.

Водночас, суд вказує, що підставами для визнання акту, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Аналогічна правова позиція наведена й у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 922/2200/19.

У судовому рішенні про визнання недійсними окремих положень установчих документів має бути зазначено, яким саме приписам закону суперечать ці положення та які права позивача ними порушуються або оспорюються.

Як вбачається із апеляційної скарги та вимог позовної заяви фактично підставою позову є незгода Позивача з рішенням загальних зборів членів Релігійної організації, оформленим відповідним протоколом, про зміну канонічної підлеглості та про визнання недійсним статуту у новій редакції із зміною назви релігійної організації, прийняте неуповноваженими на те особами з нібито порушенням приписів законодавства України та нібито з порушенням процедури проведення зборів (всупереч раніше прийнятому статуту).

Таким чином, у Позивача наявний спір не з Відповідачем (котрий є органом місцевого самоврядування та не уповноважений в силу норм діючого законодавства, котре направлене на регулювання діяльності старости скликати та проводити загальні збори), адже порушення своїх прав Позивач убачає у прийнятті відповідного рішення загальними зборами членів Релігійної організації про зміну підпорядкування у канонічних та організаційних питаннях та у прийнятті нової редакції статуту із зміною назви релігійної організації.

Тобто, відповідачем у такому спорі має бути саме Релігійна організація, тоді як Відповідач до таких корпоративних правовідносин жодного відношення не має.

Відповідно до частини другої статті 48 Господарського процесуального кодексу України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Натомість, Позивач відповідачем визначає саме Відповідача. В той же час всі доводи позовної заяви та апеляційної скарги зводяться до заперечення порядку проведення загальних зборів та прийнятих на них рішень.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19, від 20 січня 2021 року в справі №203/2/19).

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення (аналогічні висновки наведено і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2022 року в справі №754/16978/21).

Пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові та виключає необхідність надавати оцінку іншим аргументам скаржника, які стосуються передусім з`ясування обставин обґрунтованості / необґрунтованості позову, оскільки дослідженню цих обставин має передувати встановлення належного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин (близький за змістом висновок сформульований також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року в справі №910/15792/20).

З огляду на наведене та враховуючи, що звертаючись з цим позовом до суду та користаючись своїми процесуальними правами, Позивач не визначив правильного відповідача (тобто особу, яка зважаючи на зміст позовних вимог та підстави, якими Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги) в цій справі та в подальшому не заявляв клопотань про його залучення до участі у справі (сторону котра приймала оскаржуваний протокол та вносила зміни до статуту) колегія суду вважає, що в задоволенні такого позову необхідно відмовити саме через неналежний склад сторін, так як незалучення належного відповідача виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог.

Окрім того, враховуючи відзив на апеляційну скаргу в розрізі доказів долучених до матеріалів справи, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, котрі б вказували на реєстрацію оскаржуваного статуту в новій редакції та відсутній юпротокол, котрий оскаржує Позивач.

Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування обставини, котрі вказують про відсутність в правовій площинні оскаржуваних доказів та подій (реєстрація нової редакції Статуту) та з огляду на відсутність правильного зазначення суб`єктного складу сторін, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Вказане рішення прийняв і місцевий господарський суд.

Згідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що спростовані з підстав, вказаних вище в даній постанові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади Свято-Успенської парафії села Клембівка Ямпільського району Могилів - Подільської єпархії в особі керівника Широкоступа Віталія Олексійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 4 березня 2025 року в справі №902/1171/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 4 березня 2025 року в справі №902/1171/23 - залишити без змін.

3. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Справу №902/1171/23 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 3 липня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Бучинська Г.Б.