ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Миколаїв Справа № 915/1068/24

Господарський суд Миколаївської області у складі:

судді Л.М. Ільєвої

при секретарі судового засідання І.С. Степановій

за участю представників:

від позивача - Лукін В.О., Буряченко Т.М.,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Асгард" до Приватного підприємства "Фактор" про розірвання договору, повернення майна та стягнення заборгованості в загальній сумі 66165,94 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Асгард" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Фактор" про:

- припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору надання телекомунікаційних послуг № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 р.;

- зобов`язання відповідача повернути позивачу окреме індивідуально визначене рухоме майно, яке було передане згідно документів тимчасово на період дії договору в тимчасове безоплатне володіння відповідно до договору № 01/02-20 ОП від 01.02.2020р., а саме: обладнання базових станцій, яке розташоване в місті Новий Буг (місцезнаходження: Миколаївська область, м. Новий Буг, майдан Широка площа, 10-А) та в смт. Казанка (місцезнаходження: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Баранчука, 9);

- стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 66165,94 грн., в т.ч. основного боргу в сумі 37656,00 грн., інфляційних збитків в сумі 14240,31 грн., 3% річних в сумі 2862,53 грн., пеню в сумі 11407,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

01.02.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Асгард" (оператор, позивач) та Приватним підприємством "Фактор" (провайдер, відповідач) було укладено договір №01/02-20 ОП з додатками №1-№4, за умовами якого і додаткової угоди №4 від 01.03.2021р. до нього, а також акту здачі-приймання робіт по підключенню підмережі від 01.02.2020р. позивач як оператор в якості послуги надає телекомунікаційну послугу у відповідності Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 р. № 295, відповідачу - провайдеру у власній мережі передачі даних "Асгард" (далі - мережа) у спеціально організованій підмережі доступу мережі (з 48-ма спорудами електрозв`язку - точками підключення) з цілодобовим доступом до неї та обслуговуванням у ній абонентів відповідача - провайдера, з технічним супроводженням цього доступу; видає власні IP-адреси (надалі «послуги»).

Наразі позивач вказує, що за умовами п. 1.1 договору оператор, будучи власником мережі передачі даних "Асгард", на підставі ліцензій на використання радіочастотного ресурсу, але не обмежуючись цим, здійснює діяльність у сфері телекомунікаційних послуг з передачі даних на території м. Миколаєва та Миколаївської області, надає право провайдеру користуватись ресурсами власної мережі передачі даних "Асгард" (далі - мережа) з метою здійснення провайдером діяльності з надання телекомунікаційних послуг абонентам, для чого оператор приймає на себе зобов`язання: по проводовому і безпроводовому підключенню провайдера для забезпечення можливості цілодобового доступу провайдера до мережі, абонентного обслуговування в спеціально організованій для провайдера підмережі мережі, видачі IP-адрес (при необхідності), а також надає регулярні послуги з технічного супроводження цього доступу (надалі «послуги»).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що оператор також реєструє у власній мережі абонентські точки провайдера за наданими провайдером даними, а також надає реєстраційні відомості про ці точки в МФ УДЦР для отримання дозволів на експлуатацію РЕЗ (радіоелектронних засобів).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що місця надання послуг фіксується сторонами у додатку № 4 (у редакції від 01.03.2021р.).

Наразі позивач посилається на п. 4.1 договору, який передбачає, що послуги оплачуються провайдером щомісяця оператору авансовим платежем на умові 100% передплати за поточний місяць відповідно отриманому рахунку за послуги. Оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання цього рахунку, але не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Також відповідно до п. 5.1 договору щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, за результатами робочого періоду в поточному місяці оператор складає акт здачі-приймання наданих послуг у двох екземплярах, по одному для кожної зі сторін. У випадку якщо зазначений акт не підписаний провайдером і провайдер не пред`явив у письмовій формі своїх зауважень і заперечень оператору протягом 5 (п`яти) робочих днів після закриття періоду, послуги вважаються належно виконаними та прийнятими провайдером у повному обсязі. Претензії до оператора за даний робочий період після цього не приймаються. При наявності зауважень і заперечень по оцінці якості й кількості зроблених послуг, провайдер має право ознайомитися зі статистичними даними оператора, направивши офіційний письмовий запит операторові.

Водночас позивач зауважує, що даний договір з додатками набуває чинності з дня підписання сторонами, розповсюджує свою дію на відносини між сторонами, що виникли з 01 лютого 2020 року, та діє до 31 грудня 2020 року. Договір продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не менше ніж за 10 (десять) днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону письмово (рекомендованим листом або кур`єром) про своє бажання припинити дію договору (п. 8.1 договору).

Відповідно до п. 8.2 договору дострокове розірвання договору може мати місце при невиконанні, чи при неналежному виконанні (зневазі виконанням) зобов`язань за дійсним договором однією з сторін, за ініціативою однієї із сторін, чи за інших обставин, передбачених чинним законодавством і даним договором. При цьому сторона, що бажає достроково припинити дію договору, сповіщає іншу сторону про свої наміри не менше, ніж за 20 діб рекомендованим листом з повідомленням про вручення, або передавши особисто повноважному представнику іншої сторони.

Відповідно до п. 8.3 договору у разі розірвання договору, не передбаченого умовами договору, питання перерахунків та виплат вирішуються по узгодженню сторін чи у встановленому порядку через Господарський суд Миколаївської області.

Щодо припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору позивач вказує наступне.

Відповідно до п. 4.1 та п. 5.1 договору щомісяця за результатами робочих періодів складалися акти здачі-приймання наданих послуг у двох екземплярах та разом з відповідними рахунками надсилалися Укрпоштою згідно з п. 2.5 договору рекомендованими листами на адресу відповідачеві. Остання оплата відвантажених послуг відповідачем на повну суму згідно із рахунком та актом здачі - приймання наданих послуг було виконано за робочий період - квітень 2021р. Як зазначає позивач, акт здачі-приймання було підписано відповідачем та повернуто екземпляр на адресу позивача, період закритий.

В подальшому, починаючи з травня 2021 року, всі направлені разом з рахунками відповідачу акти здачі-приймання наданих послуг за вісім робочих періодів з травня 2021 р. по грудень 2021 р. не підписані та не повернуті відповідачем. У письмовій формі своїх зауважень і заперечень відповідач оператору протягом 5 (п`яти) робочих днів після закриття періодів не пред`явив, тому вважає, що відповідно до п. 5.1 договору послуги за робочі періоди вважаються прийнятими, але оплати за направленими рахунками у відповідності до п. 4.1 договору не надходило. Послуги відповідачу позивачем згідно умов договору надавалися, реєструвались кожний місяць зобов`язання з податку на додану вартість, відповідач отримував податковий кредит.

Наразі позивач зазначає, що на всі надіслані Укрпоштою згідно з п. 2.5 договору рекомендованими листами на адресу відповідача претензії про погашення заборгованості за вказані робочі періоди відповідач всупереч вимог ч. 8 ст. 222 ГК України відповіді не надав, рахунки не оплатив. Загальний розмір заборгованості (основний борг) згідно розрахунку сум претензій за вісім робочих періодів з травня 2021р. по грудень 2021р. сягнув 150624,00 грн.

Позивач вказує, що несплата відповідачем вартості наданих послуг з травня 2021р. по серпень 2021р., також з вересня 2021р. по грудень 2021р., стала підставою для звернення позивача до Господарського суду Миколаївській області з відповідними позовними заявами, по яким було відкрито справи № 915/1307/21 від 26.08.2021р та № 915/1862/21 від 21.12.21р.

Так, за ствердженнями позивача, відповідач не виконував свої зобов`язання:

- відповідно п.п. 3.2.8 договору, який передбачає оплату послуги у розмірах та в строки, встановлені даним договором та додатками до нього,

- відповідно п.п. 3.2.7 договору, який передбачає виконання відповідачем вимог «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених постановою КМУ від 11.04.2012р. № 295 (далі - Правила) в частині зобов`язань як споживача послуг провайдера, вказаних у підпункті 6 пункту 36, однак послуги отримував, але під різними приводами відправлені та отримані ним рахунки не оплачував, акти здачі-приймання наданих послуг не підписував, у письмовій формі своїх зауважень і заперечень відповідач не пред`являв.

Крім того, позивач вказує, що відповідач неодноразово порушував своє зобов`язання згідно з п. 3.2.7 договору, який передбачає виконання відповідачем вимог Правил в частині зобов`язань як споживача послуг - провайдера, вказаних у підпунктах 4, 51 пункту 36, а саме не допускати дій, що можуть перешкоджати безпечній експлуатації телекомунікаційних мереж, підтримці цілісності та взаємодії таких мереж, захисту їх інформаційної безпеки; не здійснювати несанкціонованого втручання в роботу та/або використання телекомунікаційних мереж.

За ствердженнями позивача, ним були виявлені та зафіксовані наступні факти порушення споживачем - провайдером вимог Правил: несанкціоноване втручання - зміна паролів та логінів на телекомунікаційному обладнані підмережі без дозволу оператора, що привело до блокування інформації, зниження інформаційної безпеки підмережі; заміна IP-адрес, які є в управлінні оператора, на IP- адреси третьої сторони без дозволу оператора, що призвело до порушення встановленого порядку маршрутизації даних, втрати керованості та безпечної експлуатації підмережі.

Так, позивач зазначає, що ним було складено два акти про порушення правил надання і отримання телекомунікаційних послуг від 05.06.21р. та 07.07.21р., підписаних не менш як двома представниками оператора. Вказані акти відповідач підписувати відмовився.

До того ж позивач вказує, що у зв`язку з введенням 24.02.2022р. воєнного стану, згідно з вимогами листа Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (Адміністрації держспецзв`язку) від 13.03.2022р. № 16-41/4 у разі наявності у операторів даних про отримання несанкціонованого доступу сторонніх осіб до елементів їх телекомунікаційних мереж (у т. ч. зміни паролів та логінів обладнання, заміна IP- адрес оператора) в районі ведення бойових дій, чи окупованих територій (Наказ Міністерства з питань реінтеграції від 25 квітня 2022р. №75), усі такі елементи мережі, включаючи радіо-електронні засоби (далі - РЕЗ), пропонується операторам відключити від електронної телекомунікаційний мережі та вивести їх з експлуатації.

Згідно з вказаним у листі приписами у зв`язку з несанкціонованим втручанням відповідача в роботу телекомунікаційної мережі оператора, загрози втрати контролю над територією, на якій розміщено обладнання, було відключено основні елементи підмережі, в якій надавалися відповідачу-провайдеру послуги, включаючи РЕЗ. Згідно із заявою оператора до Миколаївського обласного відділу Одеської філії Українського державного центру радіочастот (далі - УДЦР) були скасовані усі дозволи на експлуатацію РЕЗ базових станцій підмережі провайдера, за допомогою яких надавались послуги за договором, про що листами повідомлено НЦУ та УДЦР.

На думку позивача, відповідач свідомо не виконував свої зобов`язання відповідно з п.п. 3.2.7 договору, чим також порушував вимоги діючого законодавства.

Відтак, на думку позивача, оскільки відповідачем було істотно порушено умови договору, передбачені п.п. 3.2.7 та п.п. 3.2.8, та вимоги законодавства, це надає позивачу право розірвати договір в односторонньому порядку.

Позивач зазначає, що на підставі п. 8.2 договору, керуючись ч. 3 ст. 651 ЦК України, згідно ст. 188 ГК України, на поштову адресу відповідача було відправлено 23.07.2022р. лист за № 03/07-2022 з додатками про дострокове розірвання договору рекомендованим листом з описом вкладення і повідомленням про вручення (поштове відправлення трек - номер № 923). Відправку цього листа з додатками було продубльовано на електронну адресу відповідача, вказану в додатку №3 договору. Проте, конверт з вищевказаними документами 10.08.2022р. був повернутий на адресу позивача поштовим відділенням зв`язку відповідача без вручення адресату з позначкою «Укрпошти» «кінець терміну зберігання, відправлення не вручене під час доставки».

В свою чергу оскільки відповідач не відповів на лист про дострокове одностороннє розірвання договору, то відповідно до ч. 4 ст. 188 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, позивачем пред`явлено даний позов до господарського суду про припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору №01/02-20 від 01.02.2020р.

Щодо витребування майна, переданого в тимчасове безоплатне володіння, вказує наступне.

У відповідності за домовленістю сторін та підписаним договором, з метою досягнення мети під час виконання умов договору, окреме індивідуально визначене рухоме майно - обладнання двох базових станцій, що належить позивачу (входять до складу підмережі доступу відповідача), на підставі актів передачі обладнання базових станцій від 31.07.2020р. у м. Новий Буг та у смт. Казанка, було передано на період дії договору у користування відповідачу, а відповідачем відповідно прийнято.

За ствердженнями позивача, відповідач набув виключно право користування майном позивача та фактично з 31.07.2020р. тримає його у себе в користуванні. Оскільки передане майно розміщене згідно з умовами договору з Миколаївською філією Концерну РРТ (далі - КРРТ) № 23-2020 від 28.12.1019р. (остання редакція), технічними умовами від КРРТ, виконаними позивачем робочими проектами, дозволами від УДЦР, отриманими позивачем на експлуатацію РЕЗ на об`єктах КРРТ, то на адресу КРРТ було надіслано відповідний лист від 31.07.2020р. за № 03/07-2020 з копіями актів передачі обладнання базових станцій від 31.07.2020р. у м. Новий Буг та у смт. Казанка. Також проведені зміни у додатку 1 до зазначеного вище договору. На даний момент вказане майно перебуває в натурі на об`єктах КРРТ у м. Новий Буг (місцезнаходження: Миколаївська область, м.Новий Буг, майдан Широка площа, 10-А) та смт. Казанка (місцезнаходження: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Баранчука, 9) та незаконно, без дозволів на експлуатацію РЕЗ, всупереч Закону України «Про електронні комунікації» від 16 грудня 2020 р. № 1089- IX (редакція від 01.01.2024р.) та інших профільних законодавчих актів, використовується відповідачем.

Як вказує позивач, майно (обладнання вказаних базових станцій) знаходиться на балансі позивача, було прийнято в експлуатацію позивачем як основні засоби згідно актів введення в експлуатацію основних засобів від 05.02.2016р. та від 27.09.2016р. На розміщення обладнання були розроблені робочі проекти згідно з технічними умовами, отриманими від КРРТ, отримані дозволи на експлуатацію РЕЗ від УДЦР згідно власних ліцензій на використання РЧР України, виконані монтажні роботи по розміщенню обладнання базових станцій працівниками позивача на об`єктах КРРТ у 2016р. та 2020р. Обладнання вказаних базових станцій обслуговувалось згідно з договором із КРРТ № 23-2020 від 28.12.1019р. (остання редакція) до моменту передачі обладнання базових станцій по актам.

У зв`язку з достроковим одностороннім розірванням договору, припиненням між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин з вини відповідача, позивач вважає, що має право витребувати через суд від відповідача майно, передане в тимчасове безоплатне володіння. Адже, відповідно п. 6.10 договору власність, призначена для досягнення мети договору, що використовується сторонами, залишається власністю кожної сторони і перебуває на її балансі. При цьому позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України, за яким власник (позивач) має право витребувати своє майно від володільця (відповідача), а також на положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України, за якими особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно, особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Щодо підстав для стягнення грошових коштів позивач вказує наступне.

Згідно з додатком № 2 (в редакції від 01.03.2021р.) до договору сторони дійшли згоди про вартість послуг: договірна ціна щомісячно у відповідності до заявленого набору послуг і тарифів оператора становить 18828,00 грн. у т. ч. 20% ПДВ 3138,00 грн.

Так, позивач зазначає, що дію договору згідно з умовами п. 8.1. було автоматично пролонговано з 01.01.2021р. на наступний 2022 календарний рік, тому протягом двох робочих періодів - січня та лютого 2022р. згідно з умовами договору відповідачу були надані позивачем послуги в мережі передачі даних «Асгард». Згідно з п. 4.1, п. 5.1 відповідачу було виставлено відповідні рахунки №10/01 від 01.01.2022р. на суму 18828,00 грн., та №10/02 від 01.02.2022р. на суму 18828,00 грн., всього на суму 37656,00 грн., а також підготовлено акти здачі-приймання наданих послуг від 31.01.2022р. та від 28.02.2022р.

Згідно з п. 2.5. договору рахунки з актами були направлені на адресу відповідача рекомендованими листами через АТ «Укрпошта» поштовими відправленнями за №189 від 29.12.2021р. та за №717 від 08.02.2022р. відповідно. Відправлення рахунків і актів продубльовано електронною поштою. Згідно з повідомленням (відповідно «трекінгу») АТ «Укрпошта» про вручення поштових відправлень за №189 від 29.12.2021р. та за №717 від 08.02.2022р., відповідач отримав вищеназвані документи особисто 18.01.2022р. та 10.02.2022р. відповідно.

За ствердженнями позивача, оплата за вказаними рахунками згідно з п.4.1 договору повинна була бути проведена в повному обсязі не пізніше 15.01.2022р. та 15.02.2022р. Однак, рахунки не були сплачені у вказані строки, тобто відповідач не виконав свої зобов`язання за договором. Пунктом 4.1. договору передбачено, що оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання рахунку. Крім того, оплата за надані послуги є незмінною і при підписанні договору, додаткових угод відповідач дійсно був ознайомлений з розміром оплати, отримання або неотримання рахунку не має зв`язку з самою оплатою таких послуг, та більш того, відповідні рахунки за робочі періоди були направлені відповідачу, що підтверджується додатками до позову.

Наразі позивач зауважує, що акти здачі-приймання наданих послуг не були підписані та не були повернуті, зауваження чи заперечення у письмовому вигляді протягом 7 (семи) робочих днів на адресу позивача не надходили. Згідно з п.5.1 договору відповідач у разі виникнення у нього зауважень та заперечень повинен пред`явити їх у письмовій формі протягом 5 (п`яти) днів після закриття періоду. Надання зауважень та заперечень не обумовлено саме складенням акту наданих послуг. Але ніяких зауважень та заперечень з мотивів ненадання послуг відповідач ніколи не заявляв ні в усній, ні в письмовій формі, акти не підписував і не повертав на адресу позивача, а рахунки не оплачував, отже, на думку позивача, послуги згідно з п. 5.1.договору вважаються прийнятими.

Водночас позивач зауважує, що умовами договору п.п. 3.2.8, 4.1-4.3., 5.1. не передбачений зв`язок між оплатою наданих послуг та складанням акту здачі-приймання наданих послуг. П. 4.1. договору передбачено, що оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання цього рахунку, але не пізніше 15-го числа поточного місяця. Оплата за надані послуги є незмінною і при підписанні договору. Відповідач - провайдер дійсно був ознайомлений з її розміром, отримання або неотримання рахунку не має зв`язку з самою оплатою таких послуг, хоча відповідні рахунки були направлені, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач отримав рекомендовані відправлення, що видно по трекінгу, який відповідач не визнає як доказ у письмовій формі, не заявив зауважень та заперечень, але не підписав акти здачі-приймання наданих послуг та не повернув позивачу, тобто відмовився від підписання актів та приймання послуг.

При цьому позивач посилається на постанову Верховного Суду по справі №913/1397/16 від 26.04.2018р., якою встановлено, що у разі відмови однієї із сторін від підписання акту, про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими (ч. 4 ст. 882 ЦК України).

Так, позивач вказує, що у відповідності до ч. 4 ст. 882 ЦК України позивач оформив два акти за два робочих періоди, що розглядаються у позові, та зареєстрував податкові накладні. В свою чергу відповідач бачив податкові накладні від позивача у ЄРПН та отримував податковий кредит, тобто змінився майновий стан відповідача, але ніяк не реагував і не сплачував рахунки. Вочевидь отримання податкового кредиту є безспірним доказом надання нами послуги відповідачу, а податкова накладна є первинним документом, фіксуючим факт господарської операції.

Також вказує, що згідно з ч. 1 ст.222 ГК України позивачем були надіслані відповідачу дві претензії. Претензія № 03/01-2022 від 17.01.2022р про погашення заборгованості з розрахунком суми заборгованості за січень 2022р. надіслана відповідним цінним листом поштовим відправленням з описом вкладення в лист від 19.01.2022р. з унікальним ідентифікатором № 888. Згідно з повідомленням АТ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення, претензію було отримано відповідачем особисто 26.01.2022р., про що свідчить й інформація на сайті АТ «Укрпошта» відповідно трекінгу поштових відправлень. Претензія № 03/02-2022 від 23.02.2022р про погашення заборгованості з розрахунком суми заборгованості за лютий 2022р. надіслана (повторно в зв`язку з воєнним станом) відповідним цінним листом поштовим відправленням з описом вкладення в лист від 22.08.2022р. з унікальним штрих кодовим ідентифікатором № 441. Згідно з повідомленням АТ «Укрпошта» поштове відправлення №441 31.08.2022р. «не вручене під час доставки», про що свідчить й інформація на сайті АТ «Укрпошта» відповідно «трекінгу» поштових відправлень. Конверт цінним листом було повернуто позивачу 09.09.2022р. Але обов`язкової відповіді, всупереч вимогам ч. 8 ст. 222 ГК України, відповідач не надав, рахунки не оплатив. Відтак, з урахуванням пункту 4.1.договору, згідно з претензіями позивач вважає, що відповідач повинен був оплатити заборгованість за надані послуги по першій претензії до 31.01.2022р., а по другій - до 28.02.2022 року включно. Однак, по теперішній час заборгованість не сплачена. За розрахунками позивача, розмір заборгованості відповідача згідно розрахунку сум претензій на теперішній час становить за робочий період з 01.01.2022р. по 31.01.2022р. - 18828,00 грн, у т.ч. 20% ПДВ; за робочий період з 01.02.2022р. по 28.02.2022р. - 18828,00 грн., у т.ч. 20% ПДВ; всього загальна сума заборгованості становить 37656,00 грн., у т.ч. 20% ПДВ.

Разом з наведеним позивач звертає увагу на те, що згідно з п. 4.3 договору невикористання послуг позивача не може бути підставою для їх несплати відповідачем. Так, за твердженнями позивача, мережу передачі даних, підмережу відповідача весь час необхідно підтримувати у робочому стані, та нести у зв`язку з цим цілу низку відповідних обов`язкових помісячних витрат: рентна оплата за використання радіочастотного ресурсу згідно ліцензій, оплата за моніторинг радіочастот згідно договору з УДЦР, обслуговування мережі для цілодобового доступу, оплата за електропостачання до обладнання точок доступу - базових станцій мережі, заробітна платня, обов`язкові податки та інші витрати.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій позивач зазначає, що оскільки відповідач свого грошового зобов`язання у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив виконання обов`язків (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності. У відповідності до п. 6.3 договору у разі несплати вартості наданих послуг оператора абонентом у термін, зазначений у п. 4.1., на несплачену суму нараховується пеня, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки НБУ.

Відтак, позивачем нараховані відповідні штрафні санкції, інфляційні нарахування на основну суму боргу у розмірі 37656,00 грн., зокрема, інфляційні нарахування на суму боргу за весь час прострочення - 14240,31 грн., 3% річних від простроченої суми - 2862,53 грн. та пеню - 11407,18 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 11.09.2024 р. вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Асгард" (вх. № 10674/24) залишено без руху, оскільки заявником в порушення вимог ч. 1, 3 ст. 164 ГПК України не надано належних доказів сплати заявником судового збору за поданий позов у встановленому законом розмірі.

Так, 16.09.2024 р. від представника позивача - Лукіна Д.А. через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до господарського суду надійшла заява про усунення недоліків (вх. №11020/24), до якої заявником надано копію платіжної інструкції від 13.09.2024 № 93 про сплату судового збору в сумі 1211,20 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.09.2024 р. вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Асгард" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/1068/24, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання призначено на 10.10.2024 р. о 10:30.

10.10.2024 р. від представника позивача Лукіна Д.А. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача (вх. № 12174/24), в якій заявник просив проводити судове засідання без участі представника позивача в порядку письмового провадження, при цьому зазначив, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Вказана заява позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження судом залишена без задоволення, оскільки розгляд даної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження, що передбачає проведення судом підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2024 р. у справі №915/1068/24 підготовче засідання відкладено на 31.10.2024 о 13:00, з огляду на неявку представників сторін, а також враховуючи неможливість з`ясування заперечень відповідача на позов через відсутність відзиву на позов.

30.10.2024 від представника відповідача - Порошиної Н.Г. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява (вх. № 13284/24), в якій представник просить надати можливість ознайомитися із матеріалами справи, у тому числі в Електронному суді, приєднавши представника до матеріалів електронної справи ) та відкласти її розгляд, оскільки договір з адвокатом укладено 29.10.2024, та адвокат 31.10.2024 зайнята в іншій справі (Центральний районний суд м. Миколаєва, справа № 490/9343/24).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.10.2024 р. у справі №915/1068/24 підготовче засідання відкладено на 18.11.2024 о 14:00, з огляду на неявку представника відповідача, а також враховуючи неможливість з`ясування заперечень відповідача на позов через відсутність відзиву на позов.

12.11.2024 від представника відповідача - Порошиної Н.Г. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява (вх. № 14059/24), в якій відповідач наводить свої заперечення проти позовної заяви та зазначає, що позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів та не обґрунтовано належність обраного способу захисту.

Так, відповідач вказує, що з огляду на зміст договору оператор надає провайдеру послугу, яка не є телекомунікаційною послугою у розумінні Закону, а провайдер надає телекомунікаційні послуги споживачам поза межами цього договору. Отже, на думку відповідача, останній має ознаки договору про надання послуг ( ст. 901 ЦК України) та деякі умови свідчать про їхню спільну діяльність (ст.1130 ЦК України), спрямовану на надання телекомунікаційних послуг споживачам, а тому не регламентується законодавством щодо надання телекомунікаційних послуг споживачам.

Відповідач зазначає, що виходячи зі змісту договору, позивач надає послугу з передачі даних шляхом надання права провайдеру користуватися ресурсами власної мережі передачі даних, створюючи підмережу провайдера. Дата підключення до мережі оператора фіксується актом здачі-прийняття робіт.( п.2.1,2.2. договору).

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2020 сторонами підписано акт здачі - приймання робіт по підключенню підмережі провайдера згідно договору, а саме: до мережі провайдера підключено 44 точки підмережі провайдера та зареєстровано 196 абонентських підключень провайдера.

При цьому відповідач вказує, що після створення та підключення підмережі провайдера оператор не мав доступу до підмережі, оскільки логін та пароль перебували лише у провайдера, а тому 31.07.2020 позивач та відповідач склали акти, згідно з якими сторони домовились та відповідно до договору (згідно з яким позивач надав послугу - створення та підключення підмережі, яку відповідач оплатив відповідно до додатку №1 до договору згідно тарифів оператора), оператор (позивач) передав провайдеру (відповідач) обладнання базових станцій смт. Казанка та м. Новий Буг. У той же день, позивач направив до МФ КРРТ листа № 03/07-2020 від 31.07.2020 щодо передачі базових станцій ТОВ фірми «Асгард» Приватному підприємству «Фактор» з додаванням актів.

Відтак, відповідач вказує, що позивачем надано, а відповідачем 01.02.2020 отримано послуги за цим договором, а надання інших послуг договором не передбачено. Складені позивачем акти містять лише назву послуги - телекомунікаційні послуги, хоча з огляду на вищевикладене оператор за цим договором не міг надавати провайдеру телекомунікаційні послуги.

Так, відповідач зазначає, що лише 01.03.2021 у додатку № 2 до договору з`явилась вартість таких послуг: за абонентське обслуговування точок підключення під мережі провайдера по передаванню даних та послуги з технічного супроводу доступу абонентів провайдера до точок підключення під мережі провайдера, хоча ці послуги договором на час його укладення сторонами не узгоджувались.

Враховуючи відсутність доступу до підмережі провайдера, передачу останньому обладнання із створення підмережі, надання таких послуг позивачем щомісячно є неможливим, а з огляду на те, що споживачам - абонентам провайдера - саме останнім надаються телекомунікаційні послуги, це виключає необхідність та можливість технічного супроводу доступу абонентів до точок підключення під мережі провайдера. Отже, вказані у додатку №2 послуги, які нібито надаються позивачем, останнім не могли бути надані та вчинялись саме провайдером, який на той час не мав ліцензії.

Наразі відповідач вказує, що з червня 2021 року відповідач отримав ліцензії на користування радіочастотним ресурсом України, що додатково спростовує факт надання позивачем та прийняття відповідачем вказаних послуг. Ці обставини вже встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме по справі № 915/1307/21, а тому з огляду на ст. 75 ГПК України не потребують доказуванню.

Щодо припинення господарських відносин шляхом розірвання договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 через нібито невиконання відповідачем умов договору з оплати послуг та порушення правил надання/ отримання телекомунікаційних послуг, відповідач вказує наступне.

Обґрунтовуючи вказані вимоги позивач посилається на п.8.2. договору, ч.3 ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України. За ствердженнями відповідача, як вбачається зі змісту договору, останнім не передбачено одностороння відмова сторони від договору. Між тим, позивач наполягаючи на розірванні договору у судовому порядку, стверджує, що підставою для розірвання договору є нібито невиконання/порушення відповідачем умов договору та п. 36, 39 Правил. Відповідач вказує, що у спірних правовідносинах та відповідно до вимог Закону, Правил позивач є оператором, відповідач є провайдером, а споживачем телекомунікаційних послуг (споживач) - юридична або фізична особа, яка потребує, замовляє та/або отримує телекомунікаційні послуги для власних потреб. Тому, на думку відповідача, позивач помилково посилається на нібито порушення відповідачем п. 36, 37, 39 Правил, яким передбачені зобов`язання споживача телекомунікаційних послуг виконувати умови договору та своєчасно оплачувати отримані послуги, а у разі порушення споживачем правил надання/отримання телекомунікаційних послуг, оператори, провайдери мають складати акт. Тобто передбачені п. 39 Правил акти про порушення складаються саме стосовно споживача за порушення правил саме провайдером ( відповідачем) або оператором ( позивачем).

На думку відповідача, складені позивачем як оператором акти про порушення Правил відповідачем як провайдером не передбачено ані Законом ані Правилами, не є належними та допустимими доказами на підтвердження неналежного виконання відповідачем умов договору.

Незважаючи на те, що акти містять вимогу до відповідача, останній не був запрошений на його складання та останньому не направлено, такі докази відсутні, а позивачем підтверджено, що акти відповідачу не направлялись, а тому вважає твердження про відмову відповідача їх підписати є введенням суд в оману щодо обставин справи. До того ж, ці акти складені в односторонньому порядку, родичами позивача та з`явились лише у цій справі.

Як вказує відповідач, ним не було порушено умови договору в частині оплати послуг, оскільки 01.02.2020 позивачем надано послугу з передачі даних шляхом надання права провайдеру користуватися ресурсами власної мережі передачі даних, створюючи підмережу провайдера, а відповідачем отримано послуги за цим договором, що підтверджено актом від 01.02.2020. Надання нібито послуг з 01.03.2021 (додаток№2) у підмережі провайдера не є можливим з технічних причин, відсутність у оператора доступу до під мережі провайдера, що виключає надання позивачем вказаних ним послуг та не створює обов`язку відповідача їх оплатити.

Крім того, відповідач зазначає, що у претензії від 16.08.2021, копію якої додано до справи № 915/1307/21, позивач зазначив, що з 01.09.2021 припиняє надання послуг та починає процедуру розірвання в односторонньому порядку. Відповідач погодився з такою пропозицією позивача, 01.09.2021 надіслав позивачеві письмового листа про припинення з 01.09.2021 вказаного договору відповідно до п.8. договору, що підтверджується копією цього листа та доказами його направлення, а також описом вкладення в межах справи № 915/1307/21. Відтак, з огляду на вимоги ст. 188 ГК, ст. 651 ЦК України, відповідач вважає, що сторонами узгоджено розірвання цього договору з 01.09.2021, при цьому договір не передбачає умов щодо форми оформлення розірвання договору за взаємною згодою. Так, на думку відповідача, обмін вказаними документами (претензія, лист) підтверджують волевиявлення сторін щодо припинення договору.

До того ж, відповідач зазначає, що відповідно до п.8.1 договору останній діє до 31.12.2021, та вважається укладеним на наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо сторона не менше ніж за 10 днів до закінчення дії договору не повідомить іншу сторону про своє бажання припинити дію договору.

За ствердженнями відповідача, ПП Фактор ще 01.09.2021 повідомив позивача про припинення цього договору, тобто висловило заперечення проти продовження цього договору. До того ж, відповідач зауважує, що у продовженні цього договору не було необхідності, оскільки з 01.06.2021 відповідач, отримавши ліцензії, набув статусу оператора та з цього часу не є провайдером - як сторона договору.

Поряд з наведеним відповідач вважає, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору та як наслідок підставу для дострокового розірвання договору. Окрім цього, вказаний договір є розірваним за узгодженням сторін з 01.09.2021, що виключає його розірвання, у тому числі за рішенням суду.

За таких обставин, вважає, що позивачем не доведено вимогу про припинення договору шляхом його розірвання у судовому порядку.

З приводу вимог про стягнення заборгованості та штрафних санкцій у сумі 66165,94 грн. на підставі договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 за січень-лютий 2022 відповідач вказує, що не отримував послуги від позивача (оператора) з 01.06.2021 після отримання ліцензій. Розірвання договору між сторонами узгоджено 01.09.2021 договору, отже послуги за січень-лютий 2022 року не надавались, а тому у відповідача не виник обов`язок їх оплати.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача повернути окреме індивідуально визначене рухоме майно, яке тимчасово на період дії договору передано ПП Фактор в тимчасове безоплатне володіння відповідно до договору, а саме: обладнання базових станцій м. Новий Буг та смт. Казанка, відповідач вказує, що позивачем не доведено право власності на майно -обладнання базових станцій м. Новий Буг та смт. Казанка, чи належить це майно до рухомого чи нерухомого, їх склад, індивідуальні ознаки, докази придбання їх за рахунок позивача; взяття на бухгалтерський облік, відображення у податковому обліку, результати інвентаризації тощо. Так, на думку відповідача, вимагаючи зобов`язати відповідача повернути окреме індивідуально визначене рухоме майно, позивач не наводить та не підтверджує доказами яке саме індивідуально визначене рухоме майно. При цьому, індивідуально визначене майно - інвентарні об`єкти або групи інвентарних об`єктів та інше окреме майно, що може реалізуватися способами, визначеними законодавством, як окремий самостійний об`єкт.

Відповідач вважає, що позивачем не доведено, чи є спірне майно (обладнання базових станцій смт. Казанка та м. Новий Буг) самостійним об`єктом цивільних прав та чи може воно бути відокремлене в натурі, та набуття позивачем права власності щодо усіх складових спірного майна.

Наразі відповідач посилається на положення Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 (зі змінами), за яким нерухоме майно (нерухомість) - земельна ділянка без поліпшень або земельна ділянка з поліпшеннями, які з нею нерозривно пов`язані, будівлі, споруди, їх частини, а також інше майно, що згідно із законодавством належить до нерухомого майна; рухоме майно - матеріальні об`єкти, які можуть бути переміщеними без заподіяння їм шкоди. До рухомого майна належить майно у матеріальній формі, яке не є нерухомістю. Індивідуальне визначене рухоме майно має бути обліковано у бухгалтерському та податковій звітності товариства, а його передача як господарська операція також має бути відображена у бухгалтерському та податковому обліку (за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції), але такі докази матеріали справи не містять.

Також відповідач вказує, що тимчасове безоплатне володіння взагалі не передбачене чинним законодавством, а передбачений ЦК України договір позички як тимчасове безоплатне користування майном не є тотожним тимчасовому безоплатному володінню, договір про тимчасове безоплатне користування майном (позичка) між сторонами не укладався. Позивачем не надано доказів набуття відповідачем права володіння на вказане обладнання, його перелік, індивідуальні ознаки; між сторонами не укладався договір, за умовами якого позивач передає відповідачу вказане майно та на яких умовах.

Окрім цього, відповідач вважає, що позивачем не доведено те, що відповідач набув майно, яке конкретно також невідомо, або зберіг його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави. Вимогу про повернення індивідуально визначеного рухомого майна та якого саме із зазначенням підстав такого повернення позивач відповідачу не направляв. До того ж, відсутні докази того, що у володінні відповідача на час звернення до суду перебуває індивідуальне визначене рухоме майно.

До того ж відповідач зауважує, що договір №01/02-20 ОП від 01.02.2020 не передбачає передачу у володіння чи користування ПП Фактор обладнання базових станцій смт. Казанка та м. Новий Буг. Зміст актів від 31.07.2020 також не містить приписів того, що обладнання базових станцій передається у володіння чи користування. Між тим, виходячи зі змісту договору та цих актів, сторони домовились та відповідно до договору, згідно з яким (як вказано вище) позивач надав послугу - підключення підмережі, яку відповідач оплатив відповідно до додатку №1 до договору (згідно тарифів оператора), 31.07.2020 відповідач підписав акти, за якими від отримав від оператора обладнання базових станцій (без переліку, оскільки фактично обладнання для підмережі відповідачем закупалось самостійно, тому позивач й підписав вказані акти, підтвердивши набуття їх відповідачем). В той же день направив до МФ КРРТ листа № 03/07-2020 від 31.07.2020 щодо передачі базових станцій ТОВ фірми Асгард відповідачу з додаванням актів. Це узгоджується з доданими позивачем доказами, а саме договором від 28.12.2019 позивача з МФ Концерном РРТ (виконавець) на експлуатаційне-технічне обслуговування технічних засобів, які змонтовані на об`єктів і належать замовнику (позивачу), де згідно з п.4.4. обладнання передається виконавцю, але в додатку на час укладення договору вказано об`єкти - РРС смт. Казанка та м. Новий Буг, а в додатку станом на 31.07.2020 цих об`єктів вже не має.

Відтак, відповідач вважає, що позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів та не обґрунтовано належність обраного способу захисту.

В свою чергу відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також відповідач вказав, що оскільки з матеріалами справи представник відповідача ознайомлений лише 01.11.2024, а тому з об`єктивних поважних причин не мав можливості викласти свою позицію щодо пред`явлених позовних вимог, з огляду на вимоги ст.ст. 119, 166, 169, 182 ГПК України просив прийняти вказану письмову заяву, поновивши строк для подання відзиву на позовну заяву, та долучити до матеріалів справи додані докази на підтвердження правової позиції відповідача.

18.11.2024 р. від представника позивача - Лукіна Д.А. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. № 14295/24), згідно з якою позивач вважає заперечення відповідача, викладені у відзиві, безпідставними, такими, що не відповідають фактичній ситуації та нормам законодавства, тому наполягає на задоволенні позову.

Зокрема, позивач вказує, що оператор телекомунікацій (позивач) будучи власником телекомунікаційної мережі передавання даних, яка складається з технічних засобів телекомунікацій та споруд електрозв`язку, що забезпечує безпроводовий доступ до телекомунікаційної мережі, надає з використанням ресурсів мережі споживачам телекомунікаційні послуги (споживач) з передавання даних за допомогою електрозв`язку з використанням відповідних радіотехнологій. Провайдер телекомунікацій (відповідач) не має телекомунікаційної мережі, не має права на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, але має абонентів, яким потрібна послуга передавання даних. Провайдер телекомунікацій як юридична особа в даному випадку як споживач телекомунікаційних послуг (споживач) звернувся до оператора телекомунікацій з метою отримання телекомунікаційні послуги для власних потреб тобто для забезпечення своїх абонентів.

Щодо твердження відповідача про те, що після створення та підключення підмережі провайдера (відповідача), нібито оператор (позивач) не мав доступу до цієї підмережі, оскільки логін та пароль перебував лише у провайдера (відповідача), тому оператор (позивач) передав обладнання нібито створеної провайдером (відповідачем) підмережі саме останньому, позивач зазначає наступне.

По-перше, згідно зі ст. 1 Закону провайдер не має права на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку, а відповідно і не має права створювати (на це потрібно мати відповідні ліцензії та дозволи) та мати у власності ніякі телекомунікаційні мережі. Інакше, це порушення Закону.

По-друге, згідно з п. 2.3 розділу ІІ Вимог забороняється по договору (телекомунікаційних послуг) передача у власність споживачу (провайдерам, абонентам) обмежених телекомунікаційних ресурсів (радіочастотного, номерного тощо), використання яких здійснюється на підставі відповідних ліцензій та дозволів.

По-третє, згідно з Вимогами технічних засобів телекомунікацій: телекомунікаційне обладнання, засоби, призначені для маршрутизації, комутації тощо, використання яких не потребує відповідних ліцензій та дозволів і що належить оператору, може бути на договірних засадах тимчасово передано споживачам (провайдерам, абонентам).

По-четверте, телекомунікаційна мережа доступу (підмережа) провайдера, яка призначена для передавання даних провайдера, це згідно ст. 1 Закону частина власної телекомунікаційної мережи оператора.

По-п`яте, організація процесів, доступ та управління технічними засобами єдиної телекомунікаційної мережі оператора здійснюється тільки технічними фахівцями оператора.

По-шосте, використання ресурсів усієї телекомунікаційній мережі оператора можливо лише за допомогою логінів, паролів з застосування IP-адрес, які видають технічні фахівці оператора, інше це згідно Правил є втручання в функціонування телекомунікаційної мережі, за це передбачена відповідальність.

Щодо твердження відповідача про те, що нібито послуги за договором не могли бути надані позивачем після отримання відповідачем відповідних ліцензій, що нібито додатково спростовує факт надання послуги, вважає їх необґрунтованими та відхиляє їх.

Так, позивач зазначає, що у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2024р. вказано, що судовою колегією приймається до уваги посилання відповідача, що з червня 2021 року відповідач отримав ліцензії на користування радіочастотним ресурсом України, а з цього часу послуги не надавались, всі отримані до цього часу рахунки та акти відповідачем були підписані та отримані послуги оплачені. На думку позивача, прийняття лише до уваги апеляційним судом цього посилання без витребування від відповідача певних доказів стосовно цієї важливої для справи обставини та без надання всебічної оцінки отриманим доказам неможливо вважати як встановленими та доказаними апеляційним судом фактами.

Наразі позивач вважає неправомірним твердження відповідача про те, що позивач нібито помилково вказує на невиконання відповідачем умов договору з оплати послуг та порушення Правил отримання телекомунікаційних послуг. Адже саме відповідач (провайдер) у договорі є споживачем телекомунікаційних послуг, що надаються позивачем (оператором), тому його дії підпадають під дію Правил. Акти складені згідно Правил стосовно споживача - провайдера, підписані працівниками підприємства, вказаними у додатку №3 договору та директором підприємства. Позивач у позовній заяві надав достатній об`єм фактичних документів та доказів про порушення умов договору.

Щодо твердження відповідача про те, що нібито сторонами було узгоджено розірвання договору, а за таких обставин позивачем не доведено вимогу про припинення договору шляхом його розірвання у судовому порядку, позивач вказує, що лист №8 від 01.09.2021р. позивачем у ніякому вигляді не було отримано; ніяких доказів направлення позивачу у серпні-вересні поштового відправлення з вказаним листом №8 від 01.09.21р. про розірвання договору, як це передбачено п.8.2 договору, відповідач не надав, а докази, які наведені у запереченні, вважає такими доказами, що можуть бути взяти до уваги позивачем. Наразі позивач вважає, що договір не було розірвано, як стверджує відповідач, і позивач має право на припинення господарських правовідносин за договором шляхом розірвання його у судовому порядку.

Щодо твердження відповідача про те, що відповідачем послуги за січень-лютий 2022 року не надавались, а тому у відповідача не виник обов`язок їх оплати, вважає їх неправомірними та відхиляє їх. Адже відповідач продовжував весь час користуватись послугами у мережі передачі даних Асгард згідно умов договору, заперечуючи це будь-яким способом, та від оплати наданих послуг ухилявся.

Щодо тверджень відповідача про зобов`язання відповідача повернути окреме індивідуально визначене рухоме майно позивач вважає, що твердження відповідача мають загальну інформаційну спрямованість без конкретних доказів і фактичних даних та відхиляє їх.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 р. у справі №915/1068/24 поновлено відповідачу ПП "Фактор" строк на подачу відзиву на позовну заяву, продовжено строк підготовчого провадження у справі №915/1068/24 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 02.12.2024 р. об 11:00.

27.11.2024 від представника відповідача - Порошиної Н.Г. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 14861/24).

У запереченнях відповідач зазначає, що позивачем не спростовано доводи відповідача про те, що позивач помиляється щодо характеру спірних правовідносин, тому невірно застосовує до цих правовідносин вимоги законодавства. До спірних правовідносин позивача та відповідача, які склалися між ними як двома суб`єктами господарювання, застосовуються вимоги ЦК та ГК України, регламентуючих договірні відносини.

На думку відповідача, позивач безпідставно продовжує наполягати на тому, що договір підписано 01.02.2020, хоча саме в преамбулі договору у визначенні сторони вказано про включення сторони до реєстру операторів, провайдерів: позивача - 15.12.2006 №494, а відповідача - 13.02.2020 (отже, договір 01.02.2020 має посилання на 13.02.2020).

Відповідач вважає, що позивач не зміг довести з огляду на зміст договору, яку саме послугу щомісячно нібито надавав відповідачу та чому, за яким ознаками і законодавством ця послуга є телекомунікаційною. Тому твердження позивача про те, що ПП Фактор отримав лише бланк ліцензії та продовжував користуватися послугами позивача та їх надання останнім, є такими, що ґрунтуються на припущеннях та суперечать матеріалам справи.

Крім того, відповідач наполягає на тому, що з червня 2021 року ним отримано ліцензію на користування радіочастотним ресурсом України, що додатково спростовує факт надання позивачем та прийняття відповідачем вказаних послуг. Ці обставини вже встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме по справі № 915/1307/21, а тому з огляду на ст. 75 ГПК України не потребують доказуванню. Незгода позивача із вказаними судовими рішеннями не спростовує встановлених обставин, оскільки у відкритті касаційного провадження відмовлено через відсутність підстав, а тому встановлені обставини не потребують доказуванню у цій справі.

Також відповідач зазначає, що позивач не спростував доводи відповідача про відсутність підстав для розірвання договору у судовому порядку через нібито невиконання відповідачем умов договору з оплати послуг та порушення правил надання/ отримання телекомунікаційних послуг.

Крім того, відповідач зауважує, що у претензії від 16.08.2021, копію якої додано до справи № 915/1307/21, позивач зазначив, що з 01.09.2021 припиняє надання послуг та починає процедуру розірвання в односторонньому порядку. Відповідач погодився з такою пропозицією позивача, 01.09.2021 надіслав позивачеві письмового листа про припинення з 01.09.2021 вказаного договору відповідно до п.8 договору, що підтверджується копією цього листа та доказами його направлення, а також описом вкладення в межах справи № 915/1307/21. Після отримання цього листа вже 03.09.2021 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за нібито надані послуги (справа № 915/1307/21).

Відтак, відповідач наполягає на тому, що з огляду на вимоги ст. 188 ГК,651 ЦК України сторонами узгоджено розірвання цього договору з 01.09.2021.

До того ж, відповідач вказує, що відповідно до п.8.1 договору останній діяв до 31.12.2021, та вважається укладеним на наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо сторона не менше ніж за 10 днів до закінчення дії договору не повідомить іншу сторону про своє бажання припинити дію договору. ПП Фактор ще 01.09.2021 повідомив позивача про припинення цього договору, тобто висловило заперечення проти продовження цього договору. До того ж, відповідач зазначає, що в продовженні цього договору не має необхідності, оскільки з 01.06.2021 відповідач, отримавши ліцензії, набув статусу оператора (маючи мережу, абонентів та обладнання, яке рахується у т.ч. КРРТ) та з цього часу не є провайдером - як сторона договору. У листі від 14.01.2022, на який посилається позивач, ПП Фактор наголосило на листі від 01.09.2021 про узгодження розірвання договору за взаємною згодою, а тому не має наміру на його продовження. За таких обставин, договір з огляду на волевиявлення сторін розірваний у добровільному порядку ще до звернення до суду, що виключає його розірвання в судовому порядку та за відсутності підстав для його розірвання у судовому порядку.

Відтак, відповідач вважає, що позивач не спростував доводи відповідача та безпідставно наполягає на вимозі про зобов`язання відповідача повернути окреме індивідуально визначене рухоме майно, але вже обладнання двох точок доступу - базових станцій.

Крім того, відповідач наголошує, що, виходячи зі змісту договору та наданих актів, за домовленістю сторін та відповідно до договору, згідно з яким (як вказано вище) позивач надав послугу - підключення підмережі, яку відповідач оплатив відповідно до додатку №1 до договору (згідно тарифів оператора), 31.07.2020 відповідач підписав акти, за якими він отримав від оператора обладнання базових станцій (без переліку, оскільки фактично обладнання для підмережі відповідачем закупалось самостійно, тому позивач й підписав і вказані Акти, підтвердивши набуття їх відповідачем). В той же день направив до МФ КРРТ листа № 03/07-2020 від 31.07.2020 щодо передачі базових станцій ТОВ фірми Асгард приватному підприємству Фактор з додаванням актів. Вказане узгоджується з доданими позивачем доказами, а саме договором від 28.12.2019 позивача з МФ Концерном РРТ (виконавець) на експлуатаційне-технічне обслуговування технічних засобів, які змонтовані на об`єктів і належать замовнику (позивачу), де згідно з п.4.4. обладнання передається виконавцю, але в додатку на час укладення договору вказано об`єкти - РРС смт. Казанка та м. Новий Буг, а в додатку станом на 31.07.2020 цих об`єктів вже не має.

02.12.2024 р. від представника позивача - Буряченко Т.М. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача (вх. № 15085/24), в якій заявник просить проводити судове засідання без участі представника позивача, при цьому зазначив, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2024 р. у справі №915/1068/24 підготовче засідання відкладено на 09.12.2024 о 10:30, з огляду на неявку представника позивача, явку позивача визнано обов`язковою.

Так, розгляд справи в судовому засіданні 09.12.2024 р. о 10:30 год. не відбувся у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Миколаєві та Миколаївській області повітряної тривоги, про що господарським судом складено відповідну довідку.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2024 р. у справі №915/1068/24 підготовче засідання суду призначено на 19.12.2024 р. о 16:00.

16.12.2024 р. від представника позивача - Лукіна Д.А. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшли додаткові пояснення (вх. № 15810/24), в яких позивач навів свої заперечення щодо доводів відповідача про укладення спірного договору про надання телекомунікаційних послуг.

18.12.2024 від представника відповідача - Порошиної Н.Г. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява про відкладення розгляду справи (вх. № 16013/24), в якій заявник просить продовжити строк розгляду справи та призначити підготовче засідання суду на іншу дату з огляду на те, що представник відповідача з додатковими поясненнями та додатковими доказами, наданими позивачем 16.12.2024 р., ознайомився лише 18.12.2024, та ураховуючи те, що ПП «Фактор» розташовано в смт. Казанка, що викликає перешкоди в узгодженні правової позиції та опрацюванні додаткових доказів та їх спростування з підтвердженням доказами, наявними у відповідача, останньому необхідний додатковий час для підготовки до участі у справі.

Так, у підготовчому засіданні господарського суду 19 грудня 2024 року по справі №915/1068/24 за участю представників позивача судом було протокольно оголошено перерву до 16 січня 2025 року о 15 год. 30 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України, про що ухвалою суду від 19.12.2024 р. повідомлено відповідача в порядку ст. 120 ГПК України.

06.01.2025 р. від позивача до господарського суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 122/25), в яких позивач надав додаткове обґрунтування позовних вимог, а також просив долучити до матеріалів справи копії додаткових угод № 1 від 01.09.2020 р., № 2 від 01.12.2020 р., № 3 від 01.02.2021 р., № 4 від 01.03.2021 р., додатка № 2 від 01.02.2020 р. (в редакціях від 01.02.2020р., від 01.09.2020 р., від 01.12.2020 р., від 01.02.2021 р., від 01.03.2021 р.), додатка № 4 (в редакціях від 01.02.2021 р. та від 01.03.2021 р.), мапу покриття та структуру мережі та під мережі.

У додаткових поясненнях щодо твердження відповідача у запереченнях на відповідь на відзив про те, що позивач нібито помиляється щодо характеру спірних правовідносин, тому невірно застосовує до цих правовідносин вимоги законодавства, позивач звертає увагу на те, що згідно з п.1 ст. 37 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» оператор (позивач) та провайдер (відповідач) здійснюють свою діяльність відповідно до профільного законодавства про телекомунікації; профільне законодавство: Закон, Правила, Вимоги та інші нормативно-правові акти у сфері телекомунікацій, вимоги ЦК та ГК України регламентують договірні відносини між оператором (позивачем) та провайдером (відповідачем), як двома суб`єктами господарювання.

Додатково позивач вказує, що твердження відповідача у запереченнях на відповідь на відзив про те, що позивач нібито не зміг довести з огляду на зміст договору, яку саме послугу щомісячно нібито надавав відповідачу, та чому, за якими ознаками і законодавством ця послуга є телекомунікаційною, є вигаданими, оскільки всі послуги, які надавалися відповідачу, передбачені спірним договором. На думку позивача, ним доведено, що послуги на підставі договору надавалися позивачем та отримувалися, споживалися відповідачем.

Водночас позивач наполягає на тому, що задля утримання на об`єктах КРРТ згідно договору було передано лише обладнання двох базових станцій (двох точок доступу) під мережі доступу з 44 точок доступу усього без права адміністрування та обслуговування.

Також, за ствердженнями позивача, лист Нацкомісії від 23.09.2024 має підтвердження того, що відповідач згідно з отриманими ліцензіями та ліцензійними умовами не починав діяльність, не починав освоєння і не освоїв радіочастотний ресурс та не побудував власну телекомунікаційну мережу, отже вважає, що діяльність відповідача має ознаки порушень законодавства України в галузі надання телекомунікаційних послуг з використанням радіочастотного спектру, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси споживачів.

На думку позивача, твердження відповідача відносно узгодження сторонами розірвання договору з 01.09.2021 є неправомірними та недоведеним, оскільки спірний договір не було розірвано волевиявленням у добровільному порядку, і позивач має право на припинення господарських правовідносин за договором шляхом розірвання його у судовому порядку.

16.01.2025 від представника відповідача - Порошиної Н.Г. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшли заперечення на додаткові пояснення (вх. № 627/25), в якій заявник зазначає, що оскільки позивач у поясненнях після подання позову до суду навів додаткові доводи та обґрунтування позовних вимог, не просив дозволу подати такі пояснення, а суд не визнав їх подання необхідним, то такі додаткові пояснення підлягають залишенню без розгляду.

В підготовчому засіданні 16.01.2025 р. господарським судом, з метою забезпечення реалізації принципу змагальності сторін, задоволено клопотання позивача та залучено надані позивачем додаткові пояснення з доданими до них документами та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду і повернення додаткових пояснень.

Так, у підготовчому засіданні господарського суду 16 січня 2025 року по справі №915/1068/24 за участю представників позивача судом було протокольно оголошено перерву до 27 січня 2025 року об 11 год. 40 хв. в порядку ч. 5 ст. 183 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.01.2025 р. у справі №915/1068/24 закрито підготовче провадження, та справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні 17.02.2025 р. о 12:30.

17.02.2025 р. від представника позивача - Лукіна Д.А. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання представника позивача (вх. № 2351/25).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.02.2025 р. у справі №915/1068/24 розгляд справи відкладено на 03.03.2025 о 13:30, приймаючи до уваги першу неявку у судове засідання представника позивача з поважних причин, про які він повідомив в клопотанні про відкладення.

03.03.2025 р. від позивача до господарського суду підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшли додаткові пояснення (вх. № 310/25), в яких позивач надав додаткове обґрунтування позовних вимог, а також просив долучити до матеріалів справи додаткові докази, зокрема копії трекінгів цінних листів № 695 та 630, конверту № 695, листів від 10.02.2025 № 01.02.2025 та від 29.01.2025 № 01.01.2025. Як вказує позивач, у відповідності з домовленістю сторін та підписаним договором, рухоме майно - обладнання двох базових станцій, що належить позивачу, входять до складу мережі доступу, розташоване на об`єктах МФ КРРТ, а саме: на РРС у м. Новий Буг та на РРС у смт. Казанка, на підставі актів приймання-передачі обладнання базових станцій від 31.07.2020 р. було передано на період дії договору у користування відповідачу, а відповідачем відповідно прийнято. Враховуючи той факт, що відповідач вважає договір припиненим, на підставі п. 6.10 договору, дія вказаних актів приймання-передачі обладнання від 31.07.2020р. припиняється, також у зв`язку з тим, що акти були укладені виключно для виконання умов договору, та обладнання базових станцій передане у тимчасове користування лише на період дії договору, то позивач вважає, що обладнання відповідач повинен повернути на підставі п.2 ч.1 статті 399 ЦК України. Так, позивач вказує, що на адресу відповідача було скеровано лист від 10.02.2025р. вих. № 01/02-2025 з проханням про повернення обладнання з актами про повернення обладнання для підписання зі сторони відповідача у двох екземплярах. Відправлення листа з додатками було також продубльовано на електронну адресу відповідача. Цінний лист від 10.02.2025р. вих. № 01/02-2025 не було отримано відповідачем та було повернуто позивачу, відповідно до трекінгу відправлення №695 від Укрпошти. Отже, позивач вважає, що відповідач від отримання цінного листа ухилився, не надав відповідь та не підписав акти про повернення обладнання, це, на його переконання, є свідченням того, що відповідач не збирається повертати передане обладнання по актам приймання-передачі від 31.07.2020р. добровільно, і вочевидь надалі буде створювати перешкоди цьому процесу всупереч п.2 ч.1 статті 399 ЦК України.

Під час судового засідання 03.03.2025 судом розглянуто клопотання позивача про долучення додаткових пояснень і наданих до них доказів, за результатами чого вказані пояснення з додатковим обґрунтуванням позовних вимог і надані докази не прийняті до розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем строку на їх подання, про що постановлено протокольну ухвалу за положеннями ч. 8 ст. 80 ГПК України.

У судовому засіданні господарського суду 03 березня 2025 року по справі №915/1068/24 за участю представників сторін судом було протокольно оголошено перерву до 20 березня 2025 року о 14 год. 00 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

20.03.2025 р. від позивача до господарського суду підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшло клопотання (вх. № 4314/25), в якому позивач просить судове засідання, яке призначено на 20.03.2025 року на 14.00, проводити без участі позивача та його представника, при цьому позивач зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Так, у судовому засіданні господарського суду 20 березня 2025 року по справі №915/1068/24 за участю представника відповідача судом було протокольно оголошено перерву до 10 квітня 2025 року о 12 год. 30 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 20.03.2025 р. повідомлено позивача згідно зі ст. 120 ГПК України.

10.04.2025 від представника відповідача - Порошиної Н.Г. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява (вх. № 5511/25), згідно з якою відповідач просить розглядати справу, призначену на 10.04.2025, без участі представника відповідача в зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю. Також відповідач зазначає, що від позивача не надходило жодних заяв чи клопотань, наразі відповідач заперечує проти пред`явлених вимог з підстав, вказаних у відзиві, письмових заявах тощо, та просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні господарського суду 10 квітня 2025 року по справі №915/1068/24 за участю представника позивача судом було протокольно оголошено перерву до 21 квітня 2025 року о 09 год. 40 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 10.04.2025 р. повідомлено відповідача згідно зі ст. 120 ГПК України.

В судове засідання, призначене на 21.04.2025 р., представник відповідача не з`явився. Під час розгляду справи в судовому засіданні 21.04.2025 р. представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

01.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Асгард" (оператор, позивач) та Приватним підприємством "Фактор" (провайдер, відповідач) було укладено договір №01/02-20 ОП (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого оператор, будучи власником мережі передачі даних "Асгард", на підставі ліцензій на використання радіочастотного ресурсу, але не обмежуючись цим, здійснює діяльність у сфері телекомунікаційних послуг з передачі даних на території м. Миколаєва та Миколаївської області, надає право провайдеру користуватись ресурсами власної мережі передачі даних "Асгард" (далі - Мережа) з метою здійснення провайдером діяльності з надання телекомунікаційних послуг абонентам, для чого оператор приймає на себе зобов`язання: по проводовому і безпроводовому підключенню провайдера для забезпечення можливості цілодобового доступу провайдера до мережі, абонентного обслуговування в спеціально організованій для провайдера підмережі мережі, видачі IP-адрес (при необхідності), а також надає регулярні послуги з технічного супроводження цього доступу (надалі "послуги").

Згідно з п. 1.2. договору за даним договором оператор також реєструє у власній мережі абонентські точки провайдера за наданими провайдером даними, а також надає реєстраційні відомості про ці точки в МФ УДЦР для отримання дозволів на експлуатацію РЕЗ.

Відповідно до п. 1.3 договору місця надання послуг фіксується сторонами у додатку № 4.

Згідно з п. 2.1 договору в десятиденний термін (рахуються робочі дні) з моменту надходження на розрахунковий рахунок оператора від провайдера оплати вартості підключення до мережі оператора, оператор виконує роботи по підключенню провайдера до мережі.

Відповідно до п. 2.2 договору дата підключення фіксується двосторонніми актами здачі-прийняття робіт, що готуються оператором, та передаються провайдеру. За відсутності впродовж двох робочих днів із моменту отримання акту письмової заяви провайдера, де вказано причини непідписання акту здачі-прийняття, роботи вважаються прийнятими без зауважень.

Відповідно до п. 2.3 договору датою початку користування провайдером послугою є дата включення кінцевого обладнання провайдера, зафіксована у акті здачі-прийняття робіт.

Згідно п. 2.4 договору оперативна взаємодія сторін на час дії договору здійснюється представниками служб оператора і провайдера, які зазначені у додатку № 3 до договору.

Згідно з п. 2.5 договору акти, зміни, додатки до договору, повідомлення, протоколи та доповнення, що пов`язані з виконанням обов`язків згідно з договором, належать передачі рекомендованим листом, кур`єром (транспортною компанією «Нова пошта»), чи електронною поштою з підтвердженням отримання.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що провайдер зобов`язаний:

- виконувати «Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджені постановою КМУ від 11.04.2012р. № 295 (п.п. 3.2.7);

- оплачувати послуги у розмірах та строки, встановлені даним договором та додатками до нього (п.п.3.2.8).

Пунктом 3.4 договору передбачено, що оператор має право припинити надання послуг у зв`язку з заборгованістю провайдера за отримані послуги або у зв`язку із закінченням коштів за передплачені послуги (п.п. 3.4.2).

В п. 3.5 договору визначені загальні обов`язки: відповідати за збереження обладнання, наданого для досягнення мети договору, забезпечувати необхідні умови його збереження та експлуатації (п.п. 3.5.2).

Пункт 4.1 договору передбачає, що послуги оплачуються провайдером щомісяця оператору авансовим платежем на умові 100% передплати за поточний місяць відповідно отриманому рахунку за послуги. Оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання цього рахунку, але не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Відповідно до п. 4.2 договору вартість робіт та послуг, що надаються оператором, наведена у додатках № 1 та № 2 (у редакції від 01.03.2021р.) у гривнях.

В п. 4.3 договору визначено, що перед невикористання послуг провайдером не може бути підставою для їх несплати.

Відповідно до п. 5.1 договору щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, за результатами робочого періоду в поточному місяці оператор складає Акт здачі-приймання наданих послуг у двох екземплярах, по одному для кожної зі сторін. У випадку якщо зазначений Акт не підписаний провайдером і провайдер не пред`явив у письмовій формі своїх зауважень і заперечень оператору протягом 5 (п`яти) робочих днів після закриття періоду, послуги вважаються належно виконаними та прийнятими провайдером у повному обсязі. Претензії до оператора за даний робочий період після цього не приймаються. При наявності зауважень і заперечень по оцінці якості й кількості зроблених послуг, провайдер має право ознайомитися зі статистичними даними оператора, направивши офіційний письмовий запит операторові.

В п. 6.1 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором винна сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

У разі несплати вартості наданих послуг оператора провайдером у термін, зазначений у п. 4.1., на несплачену суму нараховується пеня, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки НБУ (п. 6.3 договору).

Пунктом 7.2 договору визначено, якщо сторони не можуть дійти згоди, кожна із сторін може звернутись до суду згідно з чинним законодавством України.

Власність, призначена для досягнення мети договору, що використовується сторонами, залишається власністю кожної сторони і перебуває на її балансі (п. 6.10 договору).

Даний договір з додатками набуває чинності з дня підписання сторонами, розповсюджує свою дію на відносини між сторонами, що виникли з 01 лютого 2020 року, та діє до 31 грудня 2020 року. Договір продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не менше ніж за 10 (десять) днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону письмово (рекомендованим листом або кур`єром) про своє бажання припинити дію договору (п. 8.1 договору).

Відповідно до п. 8.2 договору дострокове розірвання договору може мати місце при невиконанні, чи при неналежному виконанні (зневазі виконанням) зобов`язань за дійсним договором однією з сторін, за ініціативою однієї із сторін, чи за інших обставин, передбачених чинним законодавством і даним договором. При цьому сторона, що бажає достроково припинити дію договору, сповіщає іншу сторону про свої наміри не менше, ніж за 20 діб рекомендованим листом з повідомленням про вручення, або передавши особисто повноважному представнику іншої сторони.

Відповідно до п. 8.3 договору у разі розірвання договору, не передбаченого умовами договору, питання перерахунків та виплат вирішуються по узгодженню сторін чи у встановленому порядку через Господарський суд Миколаївської області.

Згідно п. 9.7 договору невід`ємною частиною даного договору є наступні додатки:

- додаток №1 - Специфікація і вартість робіт, що виконуються згідно з договором;

- додаток №2 - Специфікація і вартість робіт, що виконуються згідно з договором;

- додаток №3 - Відповідальні представники сторін;

- додаток № 4 - Перелік точок підключення підмережі провайдера.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 629, 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається, спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, є правовідносинами, що виникли з приводу надання послуг.

Відповідно до акту здачі-приймання робіт по підключенню підмережі провайдера згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. до мережі провайдера було підключено 44 точки підмережі провайдера та зареєстровано 196 абонентських підключень провайдера прийняті провайдером.

Матеріали справи містять акти передачі обладнання базової станції ТОВ фірми "Асгард" від 31.07.2020 р., відповідно до яких ТОВ фірма "Асгард" передала, а ПП "Фактор" прийняло обладнання базової станції ТОВ фірми "Асгард", що розташована на щоглі Концерну РРТ за адресою: вул. Баранчука, 9, смт. Казанка, Казанківський район, Миколаївська області, а також обладнання базової станції ТОВ фірми "Асгард", що розташована на щоглі Концерну РРТ за адресою: майдан Широка площа, 10-А, м. Новий Буг, Новобузький район, Миколаївська область.

Листом ТОВ фірма "Асгард" за вих. 03/07-2020 від 31.07.2020 направила на адресу МФ КРРТ копії актів передачі обладнання базових станції в м. Новий Буг та в смт. Казанка приватному підприємству "Фактор".

01.03.2021 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 про зміни та доповнення до договору № 01/02-20 ОП від 01.02.2020, відповідно до якого оператор і провайдер, керуючись положеннями договору, у зв`язку з підключенням нової точки під мережі провайдера, прийшли до згоди змінити та доповнити договір (п. 1 додаткової угоди); вважати таким, що втратив чинність додаток № 2 в редакції від 01.02.2021 р. (п. 2 додаткової угоди); доповнити даний договір новим додатком - додаток № 2 в редакції від 01.03.2021 - Специфікація і вартість послуг, що надаються щомісячно згідно з договором (п. 3 додаткової угоди); вважати таким, що втратив чинність №4 в редакції від 01.02.2021 р. (п. 4 додаткової угоди); доповнити даний договір новим додатком - додаток №4 в редакції від 01.03.2021 р. - Перелік точок підключення під мережі провайдера (п. 5 додаткової угоди).

У відповідності з додатком № 2 (в редакції від 01.03.2021р.) до договору сторони дійшли згоди про вартість послуг: договірна ціна щомісячно у відповідності до заявленого набору послуг і тарифів оператора становить 18828,00 грн., у т. ч. 20% ПДВ 3138,00 грн.

Наразі, за ствердженнями позивача, відповідач не виконував належним чином свої зобов`язання за договором, а саме не здійснював належним чином оплату за п.п. 3.2.8 договору, також порушив п.п. 3.2.7 договору, який передбачає виконання відповідачем вимог «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених постановою КМУ від 11.04.2012р. № 295 (далі - Правила) в частині зобов`язань як споживача послуг провайдера, вказаних у підпункті 6 пункту 36.

Разом з тим на підтвердження факту порушення відповідачем умов договору позивач надав до суду складені ним в односторонньому порядку акти 05.06.2021 р. та 07.07.2021 р. акти про порушення правил надання і отримання телекомунікаційних послуг, відповідно до яких позивачем 05.06.2021 р. та 07.07.2021 р. зафіксовано факт несанкціонованого втручання в роботу телекомунікаційної мережі оператора, а саме: провайдером ПП "Фактор" змінено паролі та логін на маршрутизаторах та РЕЗ спеціально організованої під мережі доступу мережі передачі даних "Асгард', у якій провайдеру надаються послуги згідно чинним договором № 01/02-20 ОП від 01.02.2020р, що призвело до блокування інформації, спотворення процесу обробки інформації (акт від 05.06.2021 р.); провайдером ПП "Фактор" змінено IP- адреси спеціально організованої під мережі доступу мережі даних "Асгард', у якій провайдеру надаються послуги згідно чинним договором № 01/02-20 ОП від 01.02.2020р., що призвело до порушення встановленого порядку її маршрутизації (акт від 07.07.2021 р.). Вказані акти містять лише підпис та печатку представника позивача.

До того ж, як вказує позивач, послуги відповідач отримував, але під різними приводами відправлені та отримані ним рахунки не оплачував, акти здачі-приймання наданих послуг не підписував, у письмовій формі своїх зауважень і заперечень відповідач не пред`являв. При цьому позивач вказує, що несплата відповідачем вартості наданих послуг з травня 2021р. по серпень 2021р., а також з вересня 2021р. по грудень 2021р. стала підставою для звернення позивача до Господарського суду Миколаївській області з відповідними позовними заявами, по яким було відкрито провадження у справах № 915/1307/21 та № 915/1826/21.

Так, предметом позову у даній справі є вимоги позивача про припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору надання телекомунікаційних послуг № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 р., зобов`язання відповідача повернути обладнання базових станцій, яке розташоване в м. Новий Буг (місцезнаходження: Миколаївська область, м. Новий Буг, майдан Широка площа, 10-А) та в смт. Казанка (місцезнаходження: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Баранчука, 9), яке було передане в тимчасове безоплатне володіння на період дії договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. та стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 66165,94 грн., в т.ч. основного боргу в сумі 37656,00 грн., інфляційних збитків в сумі 14240,31 грн., 3% річних в сумі 2862,53 грн., пеню в сумі 11407,10 грн.

Щодо вимог про припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору надання телекомунікаційних послуг № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. слід зазначити наступне.

Так, статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Сторонами договору також узгоджено, що згідно п. 8.2 договору дострокове розірвання договору може мати місце при невиконанні, чи при неналежному виконанні (зневазі виконанням) зобов`язань за дійсним договором однією з сторін, за ініціативою однієї із сторін, чи за інших обставин, передбачених чинним законодавством і даним договором. При цьому сторона, що бажає достроково припинити дію договору, сповіщає іншу сторону про свої наміри не менше, ніж за 20 діб рекомендованим листом з повідомленням про вручення, або передавши особисто повноважному представнику іншої сторони.

Як свідчать матеріали справи, позивачем направлялась на адресу відповідача претензія від 16.08.2021, копія якої надана з матеріалів справи № 915/1307/21, в якій позивач зазначив, що з 01.09.2021 припиняє надання послуг та починає процедуру розірвання в односторонньому порядку.

Водночас відповідачем до суду надано копію листа № 8 від 01.09.2021 про надання у відповідь на вказану пропозицію позивача пропозиції про зупинення з 01.09.2021 вказаного договору відповідно до п.8.2 договору, що підтверджується копією наданого з матеріалів справи № 915/1307/21 цього листа.

Так, слід зазначити, що умови п. 8.2. договору визначають саме припинення договору, а не зупинення, у зв`язку з чим суд розцінює зазначення у вказаному листі відповідача саме як про припинення договору.

Водночас щодо доказів на підтвердження направлення вказаного листа відповідачу слід зазначити, що умови п. 8.2 договору визначають направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення або передання особисто повноважному представнику іншої сторони.

Проте, належних доказів направлення вказаного листа № 8 від 01.09.2021 позивачу рекомендованим листом у вересні 2021 року, як це передбачено п.8.2 договору, відповідач не надав, а додані відповідачем до відзиву копії опису вкладення, накладної Укрпошти і фіскального чеку від 24.01.2022 року стосуються направлення відзиву, додатком якого є вказаний лист, в межах справи № 915/1307/21. Наданий відповідачем скріншот з електронної пошти відповідача про направлення його на електронну адресу позивача суд вважає також неналежним доказом, оскільки такий спосіб суперечить умовам договору, а також з вказаного скріну не вбачається який саме текст було відправлено.

Наразі судом з`ясовано, що жодних додаткових угод сторонами до договору про його дострокове розірвання не укладалось.

Так, виходячи зі змісту п. 8.1 договору, останній діяв у 2021 році до 31.12.2021 року. При цьому за вказаними умовами договору останній продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не менше ніж за 10 (десять) днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону письмово (рекомендованим листом або кур`єром) про своє бажання припинити дію договору.

В даному випадку судом з`ясовано відсутність будь-які письмових заперечень сторін щодо пролонгації договору на 2022 рік за 10 (десять) днів до закінчення строку дії договору, а тому вказаний договір було пролонговано на наступний 2022 рік.

Водночас, слід зауважити, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у січні 2022 року направлявся позивачу лист-повідомлення про відмову від продовження строку дії спірного договору від 14.01.2022р. вих. №11, який позивач отримав 27.01.2022 року та на який надав відповідь листом за вих. № 01/02-2022 від 08.02.2022 про продовження дії договору на 2022 рік у зв`язку з ненаданням відповідачем своєчасно такого повідомлення про відмову у продовженні строку дії договору за 10 (десять) днів до його закінчення.

З огляду на продовження дії договору у 2022 році позивачем за січень та лютий оформлено

рахунки та акти здачі-приймання наданих послуг, а саме:

- рахунок №10/01 від 01.01.2022 на суму 18828,00 грн. (телекомунікаційні послуги за січень 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020р.) та акт здачі-приймання наданих послуг за січень 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. (телекомунікаційні послуги за січень 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р.);

- рахунок №10/02 від 01.02.2022 на суму 18828,00 грн. (телекомунікаційні послуги за лютий 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020р.) та акт здачі-приймання наданих послуг за лютий 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. (телекомунікаційні послуги за лютий 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р.).

За матеріалами справи, позивачем було направлено відповідачу претензії вих. №03/01-2022 від 17.01.2022 р. та вих. №03/02-2022 від 23.02.2022 р. про невиконання зобов`язань згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. в частині несплати прийнятих послуг наданих в січні 2022 р. у сумі 18828,00 грн., а також в частині несплати прийнятих послуг наданих в лютому 2022 р. у сумі 18828,00 грн., до яких було додано розрахунки сум претензій, завірені копії рахунка №10/01 від 01.01.2022 р., рахунка №10/02 від 01.02.2022 р. Направлення претензії на адресу відповідача позивач підтвердив надавши до позовної заяви копії описів вкладення цінного листа, накладних № 888, № 441.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, позивач направив на адресу відповідача лист вих. №03/07-2022 від 23.07.2022 р. про розірвання договору, в якому повідомляє ПП "Фактор", що керуючись ч.3 ст. 651 ЦКУ, на підставі п. 8.2 договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р., в односторонньому порядку достроково розриває договір №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. у повному обсязі у зв`язку з невиконанням ПП "Фактор" зобов`язань за вказаним договором, передбачених п.3.2.8 та п.3.2.7. В листі позивач просив вважати договір розірваним у повному обсязі з 12.08.2022р. та повідомив, що питання перерахунку згідно п. 8.3. договору будуть вирішуватися по узгодженню сторін чи у судовому порядку. Крім того, позивач повідомив, що згідно з вимогами листа Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 13.03.2022 № 16-14/4, в разі наявності даних про отримання несанкціонованого доступу сторонніх осіб до елементів телекомунікаційної мережі, паролів (їх зміни), у т.ч. ІР- адрес, в районі ведення бойових дій чи окупованих територій необхідно усі РЕЗ відключити від електронної комунікаційної мережі, вивести їх з експлуатації. Водночас в своєму листі позивач вказав, що всі дозволи на РЕЗ, що входять до складу вказаних базових станцій під мережі "Асгард", за допомогою яких надавались послуги за договором №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. ПП "Фактор", анульовано згідно із заявою № 02/05-2022 від 31.05.2022, про що повідомлено НЦУ та МФ УДЦР. Також позивач зауважив, що факт анулювання присвоєння радіочастот підтверджується листом від директора департаменту радіослужби ДП УДЦР від 11.06.2022 № 80/09.4.2/3176/22. При цьому у листі позивач просив негайно відключити від живлення та транспортної електронної мережі, та демонтувати усе обладнання, згідно з переліком. Додатками до цього листа є лист директора департаменту радіослужби ДП УДЦР від 11.06.2022р. № 80/09.4.2/3176/22.

На підтвердження направлення вказаного листа на адресу відповідача позивач надав копії опису вкладення цінного листа до поштового відправлення трек-номер № 923 і фіскального чеку. Також відправку вказаного листа з додатками було здійснено на електронну адресу відповідача, вказану в додатку №3 договору.

Як з`ясовано судом, конверт з вищевказаними документами 10.08.2022р. був повернутий на адресу позивача поштовим відділенням зв`язку без вручення адресату з позначкою «Укрпошти» «кінець терміну зберігання, відправлення не вручене під час доставки».

Разом з тим, враховуючи звернення позивача до суду із заявленими вимогами про припинення в судовому порядку вищевказаного договору шляхом його розірвання лише у вересні 2024 року, суд зауважує про таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом наведених положень закону одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин та не потребує вчинення додаткових дій для такого припинення, зокрема шляхом звернення до суду.

Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього.

За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору.

Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17 та від 18.11.2019 у справі №910/16750/18, в яких зазначено, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим Верховний Суд визнав вимогу позивача про розірвання договору необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Наразі слід зазначити, що незважаючи на те, що відповідачем поштою не було отримано лист позивача про дострокове розірвання спірного договору, і сторонами фактично не досягнуто домовленість про дострокове розірвання договору, то відповідно договір діяв до 31.12.2022 року. Водночас з огляду на вказану позицію позивача строк дії договору закінчився 31.12.2022 року і в подальшому не був пролонгований. Слід зауважити, що позивачем безпосередньо у позові визнано факт припинення договору, що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи, однак, на думку позивача, припинення такого договору в судовому порядку обумовлено необхідністю встановлення такого факту задля визначення статусу сторін і правовідносин між сторонами.

Між тим, враховуючи те, що на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом строк дії спірного договору № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. закінчився, відповідно це унеможливлює розірвання такого договору в судовому порядку. В такому разі суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам позивача щодо існування підстав для ініціювання дострокового розірвання договору.

В частині доводів позивача про обраний спосіб захисту порушеного права суд зазначає наступне.

Так, частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено завдання господарського судочинства, зокрема це справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому відповідно до приписів частин першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Так, вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх встановлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За змістом положень вказаних норм, суд, шляхом вчинення провадження у справах, здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Разом з тим, особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, якщо він передбачений чинним законодавством або договором. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, господарський суд виходить насамперед із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того, під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорення, або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов. Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли у судовому процесі відсутній будь-який сенс в розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідний висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Так, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем в даному випадку способу захисту порушених прав як припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору надання телекомунікаційних послуг № 01/02-20 ОП від 01.02.2020, суд вважає, що з огляду на встановлення судом припинення договору внаслідок закінчення його строку дії, та з огляду на визнання сторонами факту припинення правовідносин за договором, заявлені позивачем вищевказані вимоги є, по суті, встановленням факту, оскільки не відновлюють жодних порушених прав позивача.

За таких обставин, вказані вимоги позивача про припинення господарських правовідносин шляхом розірвання договору надання телекомунікаційних послуг № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути окреме індивідуально визначене рухоме майно, яке було згідно документів тимчасово на період дії спірного договору передано ПП «Фактор» в тимчасове безоплатне володіння відповідно до договору, а саме: обладнання базових станцій м. Новий Буг та смт. Казанка, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів позову, згідно з домовленістю сторін та укладеним договором № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 позивач передав, а відповідач прийняв обладнання двох базових станцій, що розташовані на щоглі Концерну РРТ за адресою: Миколаївська область, м. Новий Буг, майдан Широка площа, 10-А, та за адресою Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Баранчука, 9, про що складені акти передачі обладнання базової станції ТОВ фірми «Асгард» від 31.07.2020р.

За ствердженнями позивача, відповідач набув виключно право користування майном позивача та фактично з 31.07.2020р. тримає його у себе в користуванні. На даний момент вказане майно перебуває в натурі на об`єктах КРРТ у м. Новий Буг (місцезнаходження: Миколаївська область, м. Новий Буг, майдан Широка площа, 10-А) та смт. Казанка (місцезнаходження: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Баранчука, 9) та незаконно, без дозволів на експлуатацію РЕЗ, всупереч Закону України «Про електронні комунікації» від 16 грудня 2020 р. № 1089- IX (редакція від 01.01.2024р.) та інших профільних законодавчих актів, використовується відповідачем. Однак, у зв`язку з достроковим одностороннім розірванням договору, припиненням між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин з вини відповідача, позивач вважає, що має право витребувати через суд від відповідача майно, передане в тимчасове безоплатне володіння, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України та ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанови КЦС ВС від 29 липня 2019 року у справі № 756/3966/17, КЦС ВС від 25 червня 2018 року у справі № 314/3995/15: КЦС ВС від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц).

Відповідно до ст.ст. 395, 398 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут) 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Слід зауважити, що цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника ( ч. 1 ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав не чуже майно (п.1 ч.1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння( п.40 постанови ВП ВС від 04.07.2018 справа № 653/1096/16-ц). Отже, від цього залежить й обрання належного способу захисту.

Наразі позивач вказує, що майно (обладнання вказаних базових станцій) знаходиться на балансі позивача, було прийнято в експлуатацію позивачем як основні засоби згідно актів введення в експлуатацію основних засобів від 05.02.2016р. та від 27.09.2016р. На розміщення обладнання були розроблені робочі проекти згідно з технічними умовами, отриманими від КРРТ, отримані дозволи на експлуатацію РЕЗ від УДЦР згідно власних ліцензій на використання РЧР України, виконані монтажні роботи по розміщенню обладнання базових станцій працівниками позивача на об`єктах Концерну РРТ у 2016р. та 2020р. Обладнання вказаних базових станцій обслуговувалось згідно з договором із Концерну РРТ № 23-2020 від 28.12.1019р. (остання редакція) до моменту передачі обладнання базових станцій по актам.

Між тим в спірних актах передачі обладнання базової станції від 31.07.2020 не вказано взагалі перелік його складових, що унеможливлює встановлення відповідності такого обладнання основним засобам, перелік яких міститься у вищевказаних актах введення в експлуатацію основних засобів від 05.02.2016р. та від 27.09.2016р., на які посилається позивач.

Так, позивачем не доведено право власності на майно-обладнання базових станцій м. Новий Буг та смт. Казанка, чи належить це майно до рухомого чи нерухомого, їх склад, індивідуальні ознаки, докази придбання їх за рахунок позивача; взяття на бухгалтерський облік, відображення у податковому обліку, результати інвентаризації тощо .

Вимагаючи зобов`язати відповідача повернути передане за документами окреме індивідуально визначене рухоме майно, позивач не зазначає за якими саме документами воно передавалось та не підтверджує доказами, яке саме індивідуально визначене рухоме майно.

Більш того, ствердження позивача про тимчасову передачу також не узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами щодо строку передачі обладнання базової станції за актами від 31.07.2020. Досудових вимог про повернення будь-якого майна позивачем відповідачу не пред`являлись.

У відповідності з положеннями Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 (зі змінами), нерухоме майно (нерухомість) - земельна ділянка без поліпшень або земельна ділянка з поліпшеннями, які з нею нерозривно пов`язані, будівлі, споруди, їх частини, а також інше майно, що згідно із законодавством належить до нерухомого майна; рухоме майно - матеріальні об`єкти, які можуть бути переміщеними без заподіяння їм шкоди. До рухомого майна належить майно у матеріальній формі, яке не є нерухомістю. Індивідуальне визначене рухоме майно має бути обліковано у бухгалтерському та податковій звітності товариства, а його передача як господарська операція також має бути відображена у бухгалтерському та податковому обліку. За загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції).

Проте, позивачем не доведено, чи є спірне майно ( обладнання базових станцій смт. Казанка та м. Новий Буг) самостійним об`єктом цивільних прав та чи може воно бути відокремлене в натурі, та набуття позивачем права власності щодо усіх складових спірного майна.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів набуття відповідачем права володіння на вказане обладнання, його перелік, індивідуальні ознаки; також не містять доказів укладення договору між сторонами щодо передачі майна. Позивачем не доведено, що відповідач набув майно або зберіг його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави. До того ж, відсутні докази того, що на час звернення до суду індивідуальне визначене рухоме майно, яке конкретно не визначено позивачем, перебуває у володінні ПП « Фактор».

Також, як встановлено судом, договір №01/02-20 ОП від 01.02.2020 не передбачає передачу у володіння чи користування ПП «Фактор» обладнання базових станцій смт. Казанка та м. Новий Буг, а зміст актів від 31.07.2020 також не свідчить про передачу обладнання базових станцій у володіння чи користування відповідача.

Більш того, під час розгляду справи судом було з`ясовано, що вказані акти були оформлені сторонами формально саме для Концерну РРТ, і вказані базові станції перебувають у сфері діяльності вказаного Концерну, розташовані на щоглі Концерну РРТ. В свою чергу вказане свідчить про відсутність обладнання базових станцій безпосередньо у відповідача.

Таким чином, суд доходить висновку про безпідставність вимог позивача про зобов`язання відповідача повернути позивачу окреме індивідуально визначене рухоме майно, яке було передане згідно документів тимчасово на період дії договору в тимчасове безоплатне володіння відповідно до договору № 01/02-20 ОП від 01.02.2020р., а саме: обладнання базових станцій, яке розташоване в місті Новий Буг (місцезнаходження: Миколаївська область, м. Новий Буг, майдан Широка площа, 10-А) та в смт. Казанка (місцезнаходження: Миколаївська область, смт. Казанка, вул. Баранчука, 9).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги по договору № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 за період з січня по лютий 2022 року у сумі 37656,00 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п. 4.1 договору послуги оплачуються провайдером щомісяця оператору авансовим платежем на умові 100% передплати за поточний місяць відповідно отриманому рахунку за послуги. Оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання цього рахунку, але не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Як вказує позивач, ним були сформовані рахунки на оплату послуг за січень та лютий 2022 року, а саме: рахунок №10/01 від 01.01.2022 на суму 18828,00 грн. (телекомунікаційні послуги за січень 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020р.) та рахунок №10/02 від 01.02.2022 на суму 18828,00 грн. (телекомунікаційні послуги за лютий 2022 р. згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020р.). Вказані рахунки були направлені позивачем відповідачу разом з претензіями вих. №03/01-2022 від 17.01.2022 р. та вих. №03/02-2022 від 23.02.2022 р. про невиконання зобов`язань згідно договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. в частині несплати прийнятих послуг наданих в січні 2022 р. у сумі 18828,00 грн., а також в частині несплати прийнятих послуг наданих в лютому 2022 р. у сумі 18828,00 грн. Направлення претензії на адресу відповідача позивач підтвердив надавши до позовної заяви копії описів вкладення цінного листа, накладних № 888, № 441.

Водночас у відповідності з п. 5.1 договору щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, за результатами робочого періоду в поточному місяці оператор складає акт здачі-приймання наданих послуг у двох екземплярах, по одному для кожної зі сторін. У випадку якщо зазначений акт не підписаний провайдером і провайдер не пред`явив у письмовій формі своїх зауважень і заперечень оператору протягом 5 (п`яти) робочих днів після закриття періоду, послуги вважаються належно виконаними й прийнятими провайдером у повному обсязі. Претензії до оператора за даний робочий період після цього не приймаються. При наявності зауважень і заперечень по оцінці якості й кількості зроблених послуг, провайдер має право ознайомитися зі статистичними даними оператора, направивши офіційний письмовий запит операторові.

За змістом наведених умов договору, підтвердженням факту надання послуг є саме акт здачі-приймання наданих послуг, який повинен бути складений не пізніше останнього робочого дня місяця, за результатами робочого періоду в поточному місяці.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

В свою чергу отримання відповідачем послуг за договором № 01/02-20 ОП від 01.02.2020 р. є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити надані послуги відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Наразі, як вказує позивач, акт здачі-приймання наданих послуг за січень 2022 року від 31.01.2022 ним було відправлено 29.12.2021 року, а за лютий 2022 року - 08.02.2022 року, про що до позову надано копії фіскальних чеків від 29.12.2021 року та 08.02.2022 року. Однак, судом вказані доводи позивача оцінюються критично з огляду на вищевказані умови договору про оформлення позивачем акту надання послуг саме у поточному звітному місяці не пізніше останнього робочого дня, що свідчить про неможливість направлення позивачем у грудні 2021 року акту наданих послуг за січень 2022 року від 31.01.2022, аналогічно акт за лютий 2022 року від 28.02.2022 не міг бути направлений 08.02.2022.

Більш того, зі змісту наданих позивачем фіскальних чеків від 29.12.2021 року та 08.02.2022 року не вбачається взагалі який саме документ відправлявся відповідачу.

Враховуючи наведене, суд вважає безпідставними доводи позивача про направлення відповідачу вищевказаних актів здачі-приймання наданих послуг, адже належні докази відповідного відправлення в матеріалах справи відсутні. Водночас суд не приймає до уваги доводи позивача про необґрунтовану відмову відповідача від підписання вказаних актів, і тому вказані вважаються узгодженими.

Щодо посилань позивача на висновки Верховного Суду в постанові від 26.04.2018 у справі №913/1397/16 стосовно відмови однієї із сторін від підписання акту, про що вказується в акті і він підписується другою стороною, а акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими (ч. 4 ст. 882 ЦК України), судом відхиляються з огляду на їх нерелевантність відносно даної справи. Предметом спору у справі №913/1397/16 були вимоги про стягнення заборгованості за договором підряду щодо виконання будівельно-монтажних робіт з посилення конструкції будівлі, позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати виконаних робіт за договором підряду. Відповідно матеріально правовим регулюванням підстав позову та судових рішень у справі були положення параграфів 1, 3 глави 61 (підряд) Цивільного кодексу України. Зокрема, спеціальними нормами, що регулюють питання прийняття робіт за договором будівельного підряду врегульовано у статті 882 Цивільного кодексу України. Можливість оформлення приймання виконаних робіт шляхом підписання акту підрядником в односторонньому порядку врегульовано у частині 4 статті 882 Цивільного кодексу України

Натомість у даній справі, що, зокрема, в предмет спору входить вимога про стягнення заборгованості за договором надання послуг, відповідно підстави позову та матеріально правове регулювання у справі містить посилання тільки на положення Глави 63 Цивільного кодексу України «Послуги. Загальні положення».

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Відокремлення договорів про надання послуг від договорів про виконання робіт (договорів підряду) можливо здійснити за наступними критеріями:

- предмет договору підряду є завжди індивідуалізованим, тобто являє собою матеріалізований результат зусиль (робіт) підрядника, результат роботи підрядника виражається в тій чи іншій матеріальній формі;

- основним результатом при наданні послуг є результат нематеріального характеру, який не втілюється у жодну з матеріальних форм, однак, попри відсутність матеріальної форми, має економічну цінність та корисний ефект для замовника такої послуги.

З урахуванням вищезазначеного не можна ототожнювати вказані договори, оскільки, порядок прийняття робіт за договором підряду є більш складним та унормованим, зокрема, як визначено положеннями ст. 882 Цивільного кодексу України, та передбачає складання сторонами необхідних первинних документів "Акт приймання виконаних підрядних робіт" (ф. № КБ-2в); "Довідка про вартість виконаних підрядних робіт" (ф. № КБ-3).

Таким чином, справа №913/1397/16 та дана справа, що розглядається, не є подібними.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач бачив виписані позивачем податкові накладні у ЄРПН та отримував податковий кредит, але ніяк не реагував і не сплачував рахунки, суд зауважує, що виписана податкова накладна в даному випадку №17 від 31.01.2022 не є єдиним доказом, на підставі якого суд має встановити факт надання послуг та їх прийняття. До того ж позивач не надав доказів прийняття відповідачем вказаної податкової накладної № 17 від 31.01.2022, а за лютий 2022 року в матеріалах справи відсутня податкова накладна.

Так, відповідно до пункту 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Однак, позивачем не доведено факт формування відповідачем податкового кредиту за актами наданих послуг за січень і лютий 2022 року, такі докази матеріали справи не містять.

У постанові від 04.08.2022 у справі № 922/19/21 Верховний Суд зазначив, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Висновок щодо підтвердження факту господарської операції саме первинними документами, а не податковими накладними викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19, від 04.11.2020 у справі № 910/9739/19, від 18.11.2020 у справі № 920/61/19.

Отже, сама по собі податкова накладна № 17 від 31.01.2022 не може підтверджувати здійснення господарської операції з надання позивачем послуг відповідачу у січні 2022 року.

За таких обставин, суд вважає недоведеним факт надання позивачем послуг у січні і лютому 2022 року, а тому відсутні підстави вважати про виникнення у відповідача обов`язку по оплаті таких послуг.

Наразі посилання позивача на те, що згідно п. 4.3 договору невикористання послуг позивача не може бути підставою для їх несплати відповідачем, судом до уваги не приймаються, оскільки в даному випадку позивач має підтвердити сам факт надання послуги.

Згідно з частинами 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі N 904/1017/20).

За змістом частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зазначити, що із внесенням 17.10.2019 р. змін до Господарського процесуального кодексу України його статтю 79 Господарського процесуального кодексу України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Так, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц, провадження N 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19, провадження N 12-57гс21). Подібний висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/14//17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17, від 04.02.2021 у справі N 910/11534/18, від 07.07.2021 у справі N 916/2620/20.

Отже, покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи ненадання позивачем будь-яких інших доказів, які б підтверджували фактичне надання послуг відповідачу за спірним договором у спірний період за договором №01/02-20ОП від 01.02.2020, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості в сумі 37656,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 11407,10 грн., інфляційних збитків в сумі 14240,31 грн. та 3% річних в сумі 2862,53 грн., суд зазначає, що вони є похідними вимогами від вимоги про стягнення основного боргу.

Саме у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п. 6.3 договору у разі несплати вартості наданих послуг оператора провайдером у термін, зазначений у п. 4.1, на несплачену суму нараховується пеня, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки НБУ.

Враховуючи встановлення судом відсутності у відповідача обов`язку по сплаті послуг за січень і лютий 2022 року, відповідно відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності за невиконання такого обов`язку у вигляді нарахування пені.

Аналогічно відсутні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України стосовно нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Також, виходячи з системного аналізу положень ст. 625 ЦК України, обов`язок сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки виникає виключно у боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, що в даному випадку відсутнє, що виключає можливість застосування до відповідача відповідальності у вигляді нарахування інфляційних збитків в сумі 14240,31 грн. та 3% річних в сумі 2862,53 грн., що заявлені до стягнення.

Наразі суд не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводів сторін, оскільки така оцінка не впливає на вказані вище висновки суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Водночас, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Серявін проти України").

Так, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у цій справі як джерело права.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Асгард" до Приватного підприємства "Фактор" про розірвання договору, повернення майна та стягнення заборгованості в загальній сумі 66165,94 грн. є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства і матеріалам справи, а тому не підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Асгард" (м. Миколаїв, пр. Героїв України, 13-А, кв. 44; еmail: ; ) до Приватного підприємства "Фактор" (56002, Миколаївська область, Баштанський район, смт. Казанка, вул. Молодіжна, 1; e-mail: ; ) про розірвання договору, повернення майна та стягнення заборгованості в загальній сумі 66165,94 грн. відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 04.07.2025 року, з урахуванням умов воєнного стану та навантаженості, а також перебуванням у щорічній відпустці у період з 17.06.2025 по 27.06.2025 року.

Суддя Л.М. Ільєва