ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2025 Справа № 914/519/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРГАЗТРЕЙДИНГ", м. Київ,

до відповідача: Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області, м. Львів,

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ТОВ "ПРЕТ СЕРВІС ЕНЕРГОЗМІН", м.Івано-Франківськ,

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ПрАТ "Львівобленерго", м. Львів,

про стягнення 286'575,31 грн заборгованості.

Суддя Б. Яворський,

при секретарі О. Муравець.

Представники сторін:

від позивача: А. Франкевич,

від відповідача: О. Кіх,

від третьої особи 1: Т. Кузмічова,

від третьої особи 2: О. Чорней.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст.222 ГПК України судове засідання проводилося в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua

Суть спору. На розгляд Господарського суду Львівської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРГАЗТРЕЙДИНГ" до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про стягнення 286'575,31 грн заборгованості за договором №2273/4 про постачання електричної енергії споживачу від 07.11.2024. У позовній заяві позивач також зазначив, що очікує понести орієнтовні витрати за надання правової допомоги у розмірі 24'000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.02.2025 справу № 914/519/25 передано на розгляд судді Б. Яворському.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження; суд встановив строк для реалізації сторонами своїх процесуальних прав. Ухвалою від 07.04.2025 суд залучив до участі у справі третіх осіб. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Аргументи позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 07.11.2024 було укладено договір №2273/4 про постачання електричної енергії споживачу, згідно з яким позивач зобов`язувався поставити відповідачу електричну енергію, а відповідач зобов`язувався оплатити її на умовах цього договору. Позивач зазначає, що зі свого боку добросовісно та в повному обсязі виконував умови договору в частині постачання відповідачу електричної енергії. Так, у грудні 2024 року позивачем на об`єкти відповідача було поставлено 105 875 кВт*год. електричної енергії на загальну суму 817241,51 грн. На виконання умов договору позивач направив відповідачу примірники акту приймання-передачі електричної енергії № УГТ00004176 від 31.12.2024 та рахунок на оплату № 4215 від 31.12.2024. Факт споживання електричної енергії в обсязі 105875кВт/год за спірним договором з позивачем у період 01-31.12.2024 підтверджується листом ПАТ «Львівобленерго» №151-07-1131 від 13.02.2025. Відповідач 26.12.2024 здійснив часткову оплату спожитої електричної енергії на суму 530666,20 грн і повністю не розрахувався за поставлену та спожиту електричну енергію. Залишок заборгованості складає 286'575,31 грн. Переплата, про яку зазначає відповідач, якщо і має місце, то це за іншим договором і розрахунки за ним не є предметом спору, адже у позові чітко зазначено, що мова йде про заборгованість за договором №2273/4.

Аргументи відповідача.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначив, що договірні зобов?язання перед позивачем виконав повністю; ГУ ДПС у Львівській області 11.12.2024 укладено договори з іншим електропостачальником, якому і здійснювалася оплата за електричну енергій, а тому рахунок позивача №4215 від 31.12.2024 на суму 286573,31 грн не оплачував. Незрозумілим є обсяг споживання електричної енергії за період 19-31.12.2024, оскільки ПрАТ «Львівобленерго» згідно договору №90641/3 від 08.07.2024 є розподільником електричної енергії, а тому таким здійснено неправильний розподіл електроенергії між постачальниками. Просить також відмовити у задоволенні вимог на оплату витрат про надання правової допомоги з підстав ненадання доказів понесення таких витрат.

Аргументи третьої особи 1

Третя особа 1 інформувала суд, що під час процедури зміни електропостачальника відповідача у грудні 2024 року належним чином не відбулась синхронізація обміну даними на інформацій платформі Датахаб. ПрАТ «Львівобленерго» стало відомо про зміну електропостачальника (ТОВ «ПРЕТ СЕРВІС ЕНЕРГОЗМІН») тільки 26.12.2024, відповідно контрольні (поточні) показники спожитої відповідачем електричної енергії у грудні 2024 року по кожній точці обліку на дату зміни електропостачальника (19.02.2025 року) визначено на підставі пункту 8.6.11 ККО. Відповідно до отриманих даних від ОСР (ПрАТ «Львівобленерго») ТОВ «ПРЕТ СЕРВІС ЕНЕРГОЗМІН» поставив відповідачу згідно договору № 2024/649 від 11 грудня 2024 року у грудні 2024 року електричну енергію в обсязі 10554 кВт*год. У процесі розгляду справи товариство з`ясувало, що отримало кошти від ДПС за електроенергію другої половини грудня 2024, яку насправді не постачало, і повернуло такі кошти ДПС.

Аргументи третьої особи 2.

У поданому суду поясненні по суті спору ПрАТ «Львівобленерго» зазначило, що згідно отриманої 26.12.2025 нотифікації з Датахаб щодо зміни електропостачальника, у період 01-31.12.2024 ОСР було визначено обсяги спожитої відповідачем електричної енергії відповідно до п.8.6.11 ККО, а тому показники споживача стали кінцевими для позивача та початковими для третьої особи 1. Електроенергію, за яку позивач просить стягнути кошти у відповідача, було поставлено дійсно позивачем, а різниця у загальній вартості зумовлена відмінною ціною у різних постачальників.

Представник позивача у судове засідання 30.06.2025 з`явився, вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Відповідач у судове засідання 30.06.2025 з`явився, позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Треті особи підтримали позицію, викладену і їх поясненнях по суті спору.

У судовому засіданні 30.06.2025 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

08 липня 2024 ПрАТ «Львівобленерго» та ДПС України Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (філія ДАС) укладено договір №90641/3 про закупівлю послуг з розподілу електричної енергії з додатковою угодою №1 від 26.12.2024 до нього.

07 листопада 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРГАЗТРЕЙДИНГ" (постачальник) та ДПС України Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (філія ДАС) (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №2273/3 та договір №2273/4 з додатками та додатковими угодами до них щодо зменшення ціни договору. Відповідно до умов договорів, постачальник постачає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб об`єктів електропостачання споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої електричної енергії, в порядку та на умовах, передбачених договором та додатками до нього. Товар за кодом ЄЗС ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія.

Позивач наголошує, що предметом спору є заборгованість за договором №2273/4, а тому досліджувати слід правовідносини сторін за цим договором.

Очікувані обсяги споживання електричної енергії за цим договором визначені в додатку №1 до договору (п.3.6 договору). Перелік об`єктів споживача наведено у додатку №3 та №4 до договору (п.3.5 та 3.6 договору).

Ціна, порядок обліку та оплат електричної енергії погоджена сторонами у розділі 5 договору та додатковими угодами. Так, у п.5.1 договору зазначено, що загальна ціна товару становить 4'276'862,73 грн, у т.ч. ПДВ 712'810,46 грн. Кошти державного бюджету 3'374'138,46 грн, відновлення коштами платних споживачів 902'724,27 грн. ціна за 1 кВт*год щомісячно розраховується та змінюється відповідно до умов «Порядку визначення вартості електричної енергії» (додаток №4). Споживач бере на себе зобов`язання щодо здійснення оплати за електроенергію на умовах, передбачених додатком №2 «Порядок розрахунків».

Строк дії договору передбачений п.3.1.1 договору. Споживач має право вільно змінювати постачальника, відповідно до процедури, визначеної ПРРЕЕ та умов договору.

11.12.2024 між відповідачем та третьою особою 1 у справі укладено договір №2024/648 та №2024/649 про постачання електричної енергії споживачу. Початок постачання за вказаними договорами визначений у п.3.1.1 договорів.

Позивач зазначає, що на виконання умов спірного договору №2273/4 від 07.11.2024 ним здійснено постачання, а відповідачем у грудні 2024 року спожито 100875 кВт/год, з яких: 14921кВт/год з 01.12.2024 по 18.12.2024 (за площадками вимірювання, де відбулась зміна електропостачальника) та 90954 кВт/год з 01.12.2024 по 31.12.2024 (за площадками вимірювання, де електропостачальником у спірному періоді зашився позивач). Факт постачання електроенергії позивачем за вказаний період підтверджується оператором системи розподілу ПрАТ «Львівобленерго» (лист за №151-07-1131 від 13.02.2025 та пояснення представника третьої особи 2). Відповідач повної оплати за спожиту електричну енергію у грудні 2024 року не здійснив і залишок його заборгованості становить 286'575,31 грн.

24.06.2025 ТОВ "ПРЕТ СЕРВІС ЕНЕРГОЗМІН" повернуло ДПС 277607,99 грн. надмірно сплачених коштів за електроенергію, оскільки товариство у грудні 2024 не постачало таку, адже її постачання здійснило ТОВ "УКРГАЗТРЕЙДИНГ".

ОЦІНКА СУДУ.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно з статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору про постачання електричної енергії споживачу №2273/4 від 07.11.2024 з додатками та додатковими угодами до нього. Факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Частинами першою та другою статті 714 Цивільного кодексу України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України). Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач у повному обсязі виконав прийняті на себе зобов`язання за договором, проте обов`язок з оплати вартості наданих послуг відповідачем не виконано. Вказане свідчить про неналежне виконання договірних зобов`язань зі сторони відповідача. Доказів розірвання договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять. Факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отримані послуги. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач в порушення умов договору розрахунків за отриману електричну енергію у спірний період не провів, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 286'575,31 грн.

Суд відхиляє пояснення відповідача, що заборгованість відсутня через те, що у другій половині грудня 2024 постачання електроенергії здійснював не позивач, а третя особа 1 і саме останній ДПА здійснила оплату за поставлену електроенергію. Матеріали справи свідчать і це підтвердили представники третіх осіб, що в дійсності таке постачання електроенергії здійснював позивач. Крім того, ТОВ "ПРЕТ СЕРВІС ЕНЕРГОЗМІН" повернуло ДПА 277607,99 грн. надмірно сплачених коштів за електроенергію, оскільки товариство у грудні 2024 року не постачало таку.

Оскільки відповідач доводів позивача не спростував, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, які досліджені в ході судового розгляду, суд погоджується з доводами позивача, що відповідач порушив встановлені договором зобов`язання та дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №456376 від 21.02.2025 на суму 3'439,00 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача.

У позовній заяві позивач також зазначив, що очікує понести орієнтовні витрати за надання правової допомоги у розмірі 24'000,00 грн. До заяви долучено копію договору №2/24 про надання правничої допомоги від 17.02.2024 та додаткової угоди до нього; детальний опис наданої допомоги; акт приймання-передачі наданих послуг від 26.02.2025 на суму 24'000,00 грн. Крім того, до заяви долучено копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та довіреність.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 та ч.3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст.126 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України).

Судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч.4 ст.129 ГПК України).

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 17.02.2024, укладеного адвокатом Невструєвим Л.Б. та ТОВ «Укргазтрейдинг» (клієнт), з додатковою угодою №7/25 від 03.02.2025 до нього, відповідно до умов яких адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту у господарському провадженні у справі про стягнення заборгованості з ГУ ДПС у Львівській області перед клієнтом, яка утворилась на дату укладання цієї додаткової угоди та/або до дати закінчення розгляду справи в суді. Сторони погодили розмір погодинної ставки адвоката за надання будь-яких видів професійної правничої допомоги на рівні 3000,00 грн за 1 годину та розмір гонорару за участь у судових засіданнях на рівні 2500,00 грн за одне судове засідання (п.2.1 та п.2.2 додаткової угоди).

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на предмет договору про надання юридичної допомоги об`єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги на суму 24000,00 грн.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). Підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 09.12.2021 у справі №922/3812/19, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

На підставі зазначеного, під час вирішення питання про розподіл судових витрат у цій справі суд враховує, що згідно опису та акту приймання-передачі наданих послуг від 26.02.2025 адвокатом надано наступну правничу допомогу: ознайомлення з документами щодо стягнення заборгованості (9000,00 грн); підготовка та направлення адвокатського запиту, аналіз відповіді на запит (3000,00 грн); визначення правових норм, аналіз судової практики, складання позовної заяви з додатками (12000,00 грн). Загальна вартість наданих послуг 24'000,00 грн. Претензії щодо обсягу наданих послуг відсутні.

Суд відзначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова ВП ВС від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі №910/7032/17 відзначив, зокрема, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утриматися від вчинення дій, що у подальшому спричинять необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Великою Палатою Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 викладено правову позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Верховний Суд зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

У той же час, ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7 та 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи, пов`язаність витрат із розглядом справи, її складністю, матеріально-правовою складовою, а також застосовуючи зазначені вище критерії реальності та розумності розміру заявлених витрат на оплату послуг адвоката до відшкодування, їх необхідності та обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи всі аспекти та характер спірних правовідносин у справі та, виходячи із загальних засад господарського законодавства щодо принципів диспозитивності, рівності усіх учасників, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17'000,00 грн., який у даному випадку буде розумним і достатнім.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-239, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (79003, м.Львів, вул. Стрийська, 35; ідентифікаційний код 43968090) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРГАЗТРЕЙДИНГ" (04070, м. Київ, вул. Сагайдачного Петра, 25-Б, прим.1; ідентифікаційний ) 286'575,31 грн заборгованості, 3'439,00 грн судового збору та 17'000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в розмірі.

3. У задоволенні решти вимог про стягнення правової допомоги відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 07.07.2025.

Суддя Яворський Б.І.