ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2025 р. Справа№ 910/483/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Отрюха Б.В.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника позивача адвоката Сопільняк В.Ю.,

представника відповідача адвоката Кліменченка С.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши апеляційну скаргу Кока-Кола Компані (The Coca-Cola Company, Сполучені Штати Америки)

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.09.2024 (повний текст складено 14.10.2024, суддя Марченко О.В.)

та додаткове рішення Господарського суду міста Києва

від 14.10.2024 (повний текст складено 29.10.2024, суддя Марченко О.В.)

у справі № 910/483/24

за позовом Кока-Кола Компані

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ека трейд"

про заборону здійснювати розповсюдження товарів та вилучення з цивільного обороту і знищення продукції,

ВСТАНОВИВ:

Кока-Кола Компані (The Coca-Cola Company, Сполучені Штати Америки, далі - позивач) звернулася у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ека трейд" (далі - відповідач) про:

- заборону відповідачу здійснювати розповсюдження товарів за митною декларацією №UA 23UA31U3 від 18.12.2023 (далі - Товари);

- зобов`язання відповідача вилучити з цивільного обігу та знищити за його рахунок контрафактні Товари за митною декларацією №UA 23UA31U3 від 18.12.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі № 910/483/24 відмовлено у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 стягнуто з позивача на користь відповідача 55 650 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю; скасувати додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 14.10.2024; покласти на відповідача відшкодування судових витрат у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не з`ясовано обставин, які мають значення для справи, а саме: обставин щодо введення товару правовласником або за його згодою; недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема: договір поставки між третіми особами не може вважатись належним доказом введення товару правовласником або за його згодою; судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, пункту 17 частини першої статті 4 Митного кодексу України, ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", та ст. 10 Закону України "Про інформацію для споживачів щодо харчових продуктів"; судом порушено норми процесуального права, а саме, ст.ст. 13, 16, 74, 76-79, 86, 126, 236 ГПК України.

На переконання позивача, судом не встановлено належними, достатніми та достовірними доказами, чи було введено спірний товар в цивільний оборот саме власником свідоцтва чи за його згодою. Як вбачається із наданого Позивачем висновку експерта, торговельні марки розміщені на спірних товарах є не тотожніми із торговельними марками Позивача за свідоцтвами України №№ 535 та 538, а схожі з ними. Тобто, спірний товар містить на собі позначення, що є схожими із належними позивачу торговельними марками настільки, що їх можна сплутати, зокрема, асоціювати з торговельними марками за свідоцтвами України №№ 535 та 538. А відтак, позивач не міг ввести в цивільний обіг товари, що містять не його зареєстровані торговельні марки, а позначення схожі з ними. При цьому, як вказано Верховним Судом у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 911/3338/20 для застосування принципу "вичерпання прав на торговельну марку" необхідним є встановлення обставин введення товару у цивільний оборот самим власником торговельної марки або ж за наявності його згоди на території України або ж в іншій країні. Матеріали ж справи не містять доказів введення спірного товару в цивільний оборот позивачем (The Coca-Cola Company (Дзе Кока-Кола Компані) як правовласником торговельних маркок України №№ 535, 538, 3770, 245352 та добревідомих торговельних марок Coca-Cola та Fanta чи іншою особою за його згодою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2024 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/483/24 за апеляційною скаргою компанії Кока-Кола Компані; розгляд справи призначено на 14.01.2025.

Відповідач подав відзив та вважає рішення Господарського суду міста Києва від 30 вересня 2024 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року у справі № 910/483/24 законними, прийнятим внаслідок повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та з дотриманням всіх норм процесуального та матеріального права, а апеляційну скаргу позивача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Так, відповідач зазначає, що у митній декларації № 23UA31U3 та інформації, зазначеній безпосередньо на упаковці (банках товару): виробником товару є Coca-Cola Europacific Partners Deutschland Gmbh, країна виробництва - DE (Німеччина), товар вироблений виключно для «експорту».

Відповідач придбав товари на території іншої держави (в республіці Польща) у продавця CC Trade sp. z o.o. sp.j. Отже товар «Напій безалкогольний, газований: Coca-Cola Cherry, в металевих банках по 330 мл,… Coca-Cola Vanilla, в металевих банках по 330 мл,… Fanta Strawberry Kiwi, в металевих банках по 330 мл,… Fanta Lemon, в металевих банках по 330 мл…» був вироблений на території Німеччини виключно для здійснення експорту з території Німеччини. При цьому, жодних обмежень щодо країн в які він може бути експортований, не передбачено.

Той факт, що товар був придбаний відповідачем в Республіці Польща у продавця CC Trade sp. z o.o. sp.j. (Польща) означає, що була виконано умова щодо експорту з Німеччини, та товар був випущений у цивільний оборот.

Таким чином, введення товару з відповідною торговельною маркою «Coca Cola Cherry, Coca-Cola Vanilla, Fanta Strawberry Kiwi та Fanta Lemon» в цивільний оборот власником цих марок, наступний перепродаж та ввезення цього товару, в тому числі і в Україну, вже не потребує дозволу позивача та не може бути ним обмежений або заборонений. Внаслідок цього, твердження позивача про зворотнє є безпідставними.

Також, відповідач вказує, що здійснив офіційне придбання товару у продавця CC Trade sp. z o.o. sp.j. (Польща).

Пункт 3.1. дистриб`юторського договору (поставки) № 26-10 від 26.10.1023 визначає, що компанія (CC Trade sp. z o.o. sp.j. (Польща) гарантує те, що товар є оригінальним.

Отже відповідач отримав гарантію оригінальності товару від свого контрагента.

Водночас володілець визнається добросовісним, якщо, здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права її відчуження. Якщо володілець речі знав чи принаймні повинен був знати, що здобуває річ у особи, що не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Тобто для визнання набувача недобросовісним недостатньо простої необачності, а потрібні намір чи груба необережність.

Таким чином, відповідач є добросовісним набувачем товару навіть у випадку якщо у контрагента не було би права щодо реалізації товару.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 розгляд справи призначено на 27.01.2025.

В судовому засіданні 27.01.2025, 25.03.2025 була оголошена перерва відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 20.05.2025 суд проголосив скорочену постанову (вступну та резолютивну частини).

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Позивач звернувся у господарський суд з позовом до відповідача про:

- заборону відповідачу здійснювати розповсюдження товарів за митною декларацією від 18.12.2023 №UA 23UA31U3, а саме напої безалкогольні, газовані:

Coca-Cola Cherry, в металевих банках по 330 мл, упаковано 24х330 мл, 21384 металевих банок, 891 упаковка, по 24 мет. банки в упаковці, 21384 шт.;

Coca-Cola Vanilla, в металевих банках по 330 мл, упаковано 24х330 мл, 21384 металевих банок, 891 упаковка, по 24 мет. банки в упаковці, 21384 шт.;

Fanta Strawberry Kiwi, в металевих банках по 330 мл, упаковано 24*330 мл, 9504 металевих банок, 396 упаковок, 24 мет. банки в упаковці, 9504 шт.;

Fanta Lemon, в металевих банках по 330 мл, упаковано 24*330мл, 7128 металевих банок, 297 упаковок, 24 мет. банки в упаковці, 7128 шт. (далі - Товари);

- зобов`язання Товариства вилучити з цивільного обігу та знищити за рахунок відповідача контрафактні Товари за митною декларацією від 18.12.2023 №UA 23UA31U3.

Позов обґрунтований тим, що позивач є власником низки торговельних марок, а саме:

за свідоцтвом України №535,

за свідоцтвом України №245352,

за свідоцтвом України №538,

за свідоцтвом України №3770, а відповідач задекларував товари для імпорту в Україну за митною декларацією від 18.12.2023 №UA 23UA31U3 із використанням вказаних вище торговельних марок без дозволу позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач (або інша особа за його згодою), який ввів у цивільний оборот спірні товари, позначені торговельними марками "Coca-Cola" та "Fanta" на території будь-якої іншої держави, не має права заперечувати проти використання без згоди позивача зареєстрованих торговельних марок під час пропонування до продажу таких товарів на території України.

Реєстрація в України торговельних марок ("Fanta" та "Соса-Соlа") за свідоцтвами України №535, №538, №3770 і №245352 та визнання належних позивачу торговельних марок добре відомими в України, не є автоматичною забороною для суб`єктів господарювання України здійснювати закупівлю оригінальної продукції Компанії в інших державах та ввозити її на територію України.

Крім того, продукція, яку відповідач імпортує, є оригінальною, оскільки доказів зворотного суду не надано, випущена у вільний обіг позивачем без будь-яких обмежень у її використанні, законно поставлена CC Trade sp. z o.o. sp.j. відповідачу, який в свою чергу законно пропонує її до продажу на роздрібному ринку кінцевому споживачу.

Відтак, за висновком суду першої інстанції, у цьому випадку має місце "вичерпання прав" на об`єкти інтелектуальної власності - торговельні марки "Coca-Cola" та "Fanta" у зв`язку з тим, що товари марковані такими марками вже введено в цивільний обіг на території іншої держави, тоді як доказів зміни або погіршення товару після введення його в цивільний оборот позивач не надав. Доказів на підтвердження тих обставин, що товар, який реалізовується та імпортується відповідачем, є контрафактним, матеріали справи також не містять.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності, відповідно ч. 1 ст. 420 ЦК України, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Згідно з ст. 426 ЦК України, способи використання об`єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом. Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 495 ЦК України, майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є:

1) право на використання торговельної марки;

2) виключне право дозволяти використання торговельної марки;

3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання;

4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України "Про міжнародне приватне право" до правовідносин у сфері захисту прав інтелектуальної власності застосовується право держави, у якій вимагається захист цих прав.

Водночас, частиною першою статті 4 Протоколу до Мадридської Угоди про міжнародну реєстрацію знаків від 28.06.1989, який набрав чинності для України 01.06.2000, передбачено, що з дати реєстрації або внесення запису, зробленого відповідно до положень Статей 3 і 3/ter, охорона знаку в кожній зацікавленій договірній стороні буде такою же, якби цей знак був заявлений безпосередньо у Відомстві цієї договірної сторони.

Закон України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (далі - Закон,) визначає, що торговельна марка - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб;

свідоцтво - свідоцтво України на знак для товарів і послуг;

зареєстрована торговельна марка - торговельна марка, на яку видано свідоцтво або яка має міжнародну реєстрацію, що діє на території Україн;

МКТП - Міжнародна класифікація товарів і послуг для реєстрації знаків;

міжнародна реєстрація - міжнародна реєстрація торговельної марки, здійснена відповідно до Мадридської угоди про міжнародну реєстрацію знаків та/або Протоколу до Мадридської угоди про міжнародну реєстрацію знаків.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 16 Закону права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Свідоцтво надає його власнику право використовувати торговельну марку та інші права, визначені цим Законом.

Пунктом 4 статті 16 встановлено, що використанням торговельної марки визнається:

нанесення її на будь-який товар, для якого торговельну марку зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням торговельної марки з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення);

застосування її під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої торговельну марку зареєстровано;

застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет.

Торговельна марка визнається використаною, якщо її застосовано у формі зареєстрованої торговельної марки, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованої торговельної марки лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності торговельної марки.

Згідно з п. 5 ст. 16 Закону Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом:

позначення, тотожне із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг;

позначення, тотожне із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання це позначення і торговельну марку можна сплутати, зокрема, якщо може виникнути асоціація такого позначення з торговельною маркою;

позначення, схоже із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення можна сплутати, зокрема, якщо може виникнути асоціація такого позначення з торговельною маркою;

позначення, схоже із зареєстрованою торговельною маркою, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання ці позначення можна сплутати, зокрема, якщо може виникнути асоціація такого позначення з торговельною маркою.

Пунктом 6 статті 16 Закону передбачені випадки, коли виключне право власника свідоцтва забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстровану торговельну марку не поширюється на:

здійснення будь-якого права, що виникло до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки;

використання торговельної марки для товару, введеного під цією торговельною маркою в цивільний оборот власником свідоцтва чи за його згодою, за умови, що власник свідоцтва не має вагомих підстав забороняти таке використання у зв`язку з подальшим продажем товару, зокрема у разі зміни або погіршення стану товару після введення його в цивільний оборот;

використання під час торгівлі позначень, що стосуються виду, якості, кількості, призначення, цінності, географічного походження, часу виробництва товарів чи надання послуг або інших характеристик товарів чи послуг, за умови відсутності ознак порушення прав власника свідоцтва на торговельну марку;

використання під час торгівлі торговельної марки, якщо вона необхідна для вказівки на призначення товару чи послуги, зокрема як додаткового обладнання чи запасних деталей, за умови що таке використання здійснюється відповідно до чесної підприємницької практики;

застосування торговельної марки у порівняльній рекламі виключно для вирізнення товарів і послуг з метою об`єктивного підкреслення їх відмінностей, за умови що таке застосування здійснюється відповідно до чесної підприємницької практики та з дотриманням положень законодавства про захист від недобросовісної конкуренції;

некомерційне використання торговельної марки;

усі форми повідомлення новин і коментарів новин;

добросовісне застосування ними своїх імен чи адрес;

використання торговельної марки у порівняльній рекламі, що здійснюється відповідно до законодавства про рекламу, про захист від недобросовісної конкуренції та не відноситься до нечесної підприємницької практики.

Разом з тим, захист прав власника свідоцтва здійснюється в порядку статей 20, 21 Закону, зокрема, шляхом порушення прав власника свідоцтва, зобов`язання порушника припинити таке порушення.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що власник торговельної марки (або інша уповноважена особа), який ввів у цивільний оборот товар під спірними торговельними марками на території будь-якої іншої держави, не має права заперечувати проти використання без його згоди торговельної марки під час пропонування до продажу такого товару на території України.

Отже, постає питання, на якому саме етапі права власника свідоцтва (міжнародної реєстрації) є вичерпаними з точки зору українського законодавства:

після того, як товари були введені в цивільний обіг незалежно від території, де це відбувається;

або лише після того, як вони будуть введені в цивільний обіг на території України.

У теорії виділяють три підходи до принципу вичерпання прав: міжнародний, регіональний та національний.

У відповідності до міжнародного принципу вичерпання прав, право власника забороняти використання торговельної марки вичерпується після продажу товару, незалежно від того, в якій з країн товар було введено в цивільний обіг (тобто у випадку введення товару з відповідною торговельною маркою в цивільний обіг у будь-якій країні власником цієї торговельної марки, наступний перепродаж цього товару на території будь-якої іншої країни, де його права також охороняються, вже не може бути ним обмежений або заборонений).

Згідно з регіональним принципом вичерпання прав, право власника торговельної марки забороняти її використання вичерпується на території певного регіону після того, як товари були введені в цивільний обіг на території іншого регіону (діє в країнах, які пов`язані регіональною угодою).

Національний принцип вичерпання прав, передбачає вичерпання прав для кожної країни окремо (навіть якщо товари вже були введені в обіг на території інших держав, їх імпорт та продаж на території держави, яка слідує національному принципу вичерпання прав, може здійснюватися лише за згодою власника торговельної марки або уповноваженої ним особи).

Вибір конкретного принципу вичерпання прав належить до компетенції законодавця та має бути зафіксований у законі.

Приписи п. 6 ст. 16 Закону не пов`язують вичерпання прав власника торговельної марки з введенням ним товару (або за його згодою) в цивільний оборот виключно на території України.

Отже, введення власником торговельної марки (або за його згодою) товару під відповідним знаком для товарів і послуг у цивільний оборот може бути здійснено і на території іншої держави (держав), після чого власник не може обмежити або заборонити наступний перепродаж цього товару на території іншої країни, де його права також охороняються (у тому числі на території України).

Зазначене, за відсутності територіальних обмежень, дає підстави стверджувати про існування в Україні міжнародного підходу до вичерпання прав.

У випадку введення товару з відповідною торговельною маркою в цивільний обіг власником цієї марки, наступний перепродаж цього товару вже не потребує дозволу власника цієї марки та не може бути ним обмежений або заборонений за умови дотримання особами, що здійснюють подальший перепродаж товару, вимог щодо незмінності якості цього товару. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №911/2674/17).

З огляду на викладене належить дійти висновку, що позивач (або інша особа за його згодою), який ввів у цивільний оборот товар, позначений спірними торговельними марками на території будь-якої іншої держави, не має права заперечувати проти використання без згоди позивача зареєстрованої торговельної марки під час пропонування до продажу такого товару на території України.

Як вірно встановив суд першої інстанції продукція, яку відповідач зареєстрував для митного оформлення з метою продажу на території України, є оригінальною, оскільки доказів зворотного суду не надано, випущена у вільний обіг позивачем без будь-яких обмежень у її використанні, законно поставлена CC Trade sp. z o.o. sp.j. відповідачу.

За таких обставин, належить погодитись із висновком суду першої інстанції та відхилити доводи та вимоги апеляційної скарги, оскільки, у даному випадку має місце "вичерпання прав" на об`єкти інтелектуальної власності - торговельні марки "Coca-Cola" та "Fanta" у зв`язку з тим, що товари марковані такими марками вже введено в цивільний обіг на території іншої держави, тоді як доказів зміни або погіршення товару після введення його в цивільний оборот позивач не надав. Також, відсутні і докази на підтвердження тих обставин, що товар, який імпортується відповідачем, є контрафактним.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладені у додатковому рішенні від 14.10.2024 та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 127 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами ч.ч. 3 - 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат визначено ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, за змістом ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, відповідно до ст.ст. 123, 126 Господарського процесуального кодексу України до витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, належать витрати на професійну правничу допомогу саме адвоката, а також вартість послуг помічника адвоката.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідачем надані належні докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі у розмірі 55650 грн (за вирахуванням послуг з підготовки заяв щодо судових витрат), які є співрозмірними зі складністю справи, у зв`язку з чим такі витрати підлягають розподілу між сторонами за правилами ст. 129 ГПК України, тобто з позивача у зв`язку з відмовою судом в його позові підлягає стягненню вказана сума судових витрат професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 та додаткового рішення від 14.10.2024 у даній справі не вбачається.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на позивача в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційні скарги Кока-Кола Компані залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі № 910/483/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 07.07.2025.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді Б.В. Отрюх

О.М. Остапенко