ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/2331/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,

за участю представників:

прокуратури - Уманець О. В. (в режимі відеоконференції),

відповідача-1 - Ковели М. В. (самопредставництво),

відповідача-2 - Медвідь Ю. О. (адвоката),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (колегія суддів: Орищин Г. В. - головуючий, Галушко Н. А., Желік М. Б.) у справі

за позовом Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах держави

до: 1) Львівської міської ради, 2) Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап"

про визнання недійсним рішення від 12.11.2020 № 4820 та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" (далі - ОК "ГБК "Пікап") про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки" та скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Пікап" на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096 площею 0,1000 га.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор зазначав про невідповідність рішення Рясне-Руської сільської ради за від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки" вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 (суддя Стороженко О. Ф.) у справі № 914/233122 відмовлено в задоволенні заяви ОК "ГБК "Пікап" про залишення позову без розгляду.

Позов Прокурора задоволено повністю. Визнано недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки".

Скасовано державну реєстрацію права власності ОК "ГБК "Пікап" на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096, площею 0,1000 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності / довірчої власності: 39295260).

2.2. Суд першої інстанції встановив наявність правових підстав для представництва інтересів Прокурором у цій справі, тому відмовив у задоволенні заяви ОК "ГБК "Пікап" про залишення позову без розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги Прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки", ОК "ГБК "Пікап" передано у власність спірну земельну ділянку всупереч вимогам частини 1 статті 41 Земельного кодексу України.

Суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам статей 38, 39, 41 Земельного кодексу України ОК "ГБК "Пікап" надано безоплатно у власність земельну ділянку для гаражного будівництва із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а не із земель житлової та громадської забудови. Водночас суд першої інстанції виснував, що надання гаражно-будівельному кооперативу (безоплатно у власність) для гаражного будівництва земельної ділянки, яка належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, електрики і оборони, законодавством не передбачено. Для гаражного будівництва можливе надання земельної ділянки виключно із земель житлової і громадської забудови. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що Рясне-Руська сільська рада, приймаючи спірне рішення від 12.11.2020 № 4820, фактично змінила (за відсутності правових підстав) цільове призначення земельної ділянки, без дотримання встановленого Кодексом порядку зміни цільового призначення, що згідно з частиною 1 статті 21 Земельного кодексу України є безумовною підставою для визнання недійсним рішення.

Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що при прийнятті спірного рішення наявні факти численних порушень вимог земельного законодавства, тому виснував про наявність підстав для визнання незаконним (недійсним) спірного рішення. Як зазначив суд першої інстанції, оскільки ОК "ГБК "Пікап" на підставі незаконного рішення від 12.11.2020 № 4820 зареєстрував право приватної власності на спірну земельну ділянку, то наявні підстави для скасування такої державної реєстрації у зв`язку з визнанням недійсним рішення.

Суд першої інстанції також зазначив, що згідно зі Статутом ОК "ГБК "Пікап" членами ОК "ГБК "Пікап" є три фізичні особи. Проте, як установив суд першої інстанції, ОК "ГБК "Пікап" не розроблялось та не подавалось обґрунтувань необхідності надання спірної земельної ділянки вказаної площі, тому спірне рішення Рясне-Руської сільської ради не містить жодних даних щодо необхідності забезпечення трьох членів ОК "ГБК "Пікап" умовами для зберігання власних транспортних засобів (їх наявності, кількості), а також обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для таких цілей.

Суд першої інстанції встановив, що 12.11.2020 Рясне-Руською сільською радою надано ОК "ГБК "Пікап" безоплатно у власність для тих самих цілей - для будівництва та обслуговування гаражів (згідно з Класифікатором, КВЦПЗ 02.06, проте в рішенні зазначено КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, для розміщення і обслуговування ОК "ГБК "Пікап"), ще одинадцять земельних ділянок за рішеннями № 4814, № 4815, № 4816, № 4817, № 4818, № 4819, № 4821, № 4822, № 4823, № 4824, № 4825, а 01.10.2020 надано ще одну земельну ділянку за рішенням № 4360. Загальна площа зазначених земельних ділянок складає 7,0597 га, а разом із спірною земельною ділянкою - 7,1597 га. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що ці обставини підтверджують недобросовісність поведінки ОК "ГБК "Пікап" у спірних правовідносинах щодо безоплатного отримання земельної ділянки.

2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 у справі № 914/2331/22 рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 у справі № 914/2331/22 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні позову Прокурора відмовлено.

2.4. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову Прокурора, зазначив, що рішеннями від 28.04.2020 № 3692 та від 19.10.2020 № 4381 Рясне-Руською сільською радою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельних ділянок площею 19,6396 га та 12,3188 га на земельні ділянки меншої площі. При затвердженні технічної документації із землеустрою рішенням від 19.10.2020 № 4381 утворено земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:005:0096, яку за рішенням Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 №4820 було передано у власність ОК "ГБК "Пікап"

Відтак суд апеляційної інстанції зазначив, що особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем такого нерухомого майна (принцип реєстраційного володіння). Тому суд апеляційної інстанції зазначив, що фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим №:12:005:0096 є ОК "ГБК "Пікап". Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі має бути віндикаційний позов, оскільки такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), про що неодноразово наголошував Верховний Суд.

Проте, як зазначив суд апеляційної інстанції, у цій справі Прокурор не заявив позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки. Натомість Прокурор у цій справі заявив позовну вимогу про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки", яке на момент звернення Прокурора з позовом до господарського суду було реалізоване шляхом реєстрації за ОК "ГБК "Пікап" права власності на спірну земельну ділянку.

Тому апеляційний господарський суд зазначив, що визнання незаконним і скасування зазначеного рішення саме по собі, без заявлення позовних вимог, спрямованих на відновлення володіння майном, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про те, що наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22. Відтак суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову Прокурора, а доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, щодо неналежного способу захисту, підтвердилися, тому дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову Прокурора.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 у справі № 914/2331/22 та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 у справі № 914/2331/22.

Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури також у касаційній скарзі просить передати справу № 914/2331/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури зазначає про порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права: статей 2, 5, 14 Господарського процесуального кодексу України, неправильне застосування норм матеріального права: статей 16, 21, 387, 388, 393 Цивільного кодексу України, статей 17-2, 152, 155 Земельного кодексу України та статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", урахування висновків Верховного Суду у справах, які не є релевантними до спірних правовідносин.

Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, статей 152, 155 Земельного кодексу України, викладених у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 04.04.2018 у справі № 361/2965/15, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/17-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.03.2021 у справі № 927/1206/21, від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури також зазначає, що окремою підставою для касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є порушення судом апеляційної інстанції частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та неправильне застосування, зокрема, статті 16 Цивільного кодексу України, статей 41, 152, 155 Земельного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17, від 02.03.2021 у справі № 911/261/20, від 02.10.2024 у справі № 911/61/21.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо ефективності у подібному спорі позовної вимоги про витребування земельної ділянки, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник стверджує про відсутність висновків Верховного Суду щодо правильного застосування статей 17-2, 19, 20, 41 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про землеустрій", частини 1 статті 16, статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель" (чинного на час виникнення спірних правовідносин), зокрема:

- щодо застосування положень статті 17-2 Земельного кодексу України при вирішенні питання про ефективність способу захисту порушених прав держави в особі територіальної громади - визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання у власність земельної ділянки, в тому числі при наявності попередньої (до здійсненої на підставі такого рішення державної реєстрації права приватної власності) державної реєстрації права комунальної власності та при відсутності факту подальшого відчуження земельної ділянки;

- щодо застосування статті 41 Земельного кодексу України в частині можливості гаражно- будівельного кооперативу, у складі якого є лише 3 члени кооперативу, одночасно отримувати безплатно у власність або в оренду кілька земельних ділянок для гаражного будівництва без обґрунтування розміру земельної ділянки, встановленого відповідно до затвердженої містобудівної документації;

- про те, чи визначає стаття 41 Земельного кодексу України, яка розміщена в главі 6 Земельного кодексу України "Землі житлової та громадської забудови", віднесення земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови при наданні таких земельних ділянок у власність / користування гаражно-будівельним кооперативам для гаражного будівництва, чи з урахуванням положень статті 41 Земельного кодексу України віднесення земельної ділянки до тієї чи іншої категорії - це виключна компетенція власника земельної ділянки відповідно до статті 20 Земельного кодексу України;

- щодо законності надання на підставі статті 41 Земельного кодексу України у власність / користування гаражно-будівельним кооперативам земельних ділянок комунальної власності для гаражного будівництва із числа земель промисловості, транспорту, (зв`язку) електронних комунікацій, енергетики, оборони (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства);

- щодо можливості надання на підставі статті 41 Земельного кодексу України у власність / користування гаражно-будівельним кооперативам земельних ділянок комунальної власності для гаражного будівництва лише із числа земель житлової та громадської забудови (КВЦПЗ 02.05 - для будівництва індивідуальних гаражів; 02.06 - для колективного гаражного будівництва);

- щодо відповідності вимогам статей 19, 20, 41 Земельного кодексу України, статей 16, 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель" можливості гаражного будівництва гаражно-будівельним кооперативом на земельних ділянках, призначених для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.

3.3. ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу Прокурора без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 у справі № 914/2331/22 - без змін.

3.4. Львівська міська рада подала до Верховного Суду два відзиви на касаційну скаргу, подібні за змістом, в яких просить задовольнити касаційну скаргу Прокурора, скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 у справі № 914/2331/22, залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2023 у справі № 914/2331/22.

4. Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що на підставі ухвали Львівської міської ради від 16.11.2017 № 2588 "Про затвердження меморандуму про порозуміння між Львівською міською радою та Рясне-Руською сільською радою" та ухвали від 07.12.2017 № 2677 "Про внесення змін до ухвал міської ради № 4968 від 14.07.2015 та № 5143 від 01.10.2015", Львівська міська рада 14.02.2019 прийняла ухвалу № 4647, якою затвердила технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельних ділянок № 1-15. Згідно з пунктом 3 цієї ухвали Львівської міської ради від 14.02.2019 № 4647 вирішено також передати зазначені у ній земельні ділянки комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності.

4.2. Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 23.08.2019 № 916/0/5-19 вказані земельні ділянки з комунальної власності Львівської міської ради прийнято у державну власність.

4.3. Розпорядженням від 13.12.2019 № 1483/0/5-19 земельні ділянки державної власності передано у комунальну власність Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

4.4. Вказані земельні ділянки державної власності згідно з рішенням Рясне-Руської сільської ради від 18.12.2019 № 3365 прийняті до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області

4.5. Рішеннями Рясне-Руської сільської ради від 03.01.2020 № 3432 та від 11.09.2020 № 4194 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу вказаних земельних ділянок та їх об`єднання (при поділі).

4.6. Рішеннями Рясне-Руської сільської ради від 28.04.2020 № 3692 та від 19.10.2020 № 4381 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельних ділянок площею 19,6396 га та 12,3188 га на земельні ділянки меншої площі.

4.7. При затвердженні технічної документації із землеустрою рішенням від 19.10.2020 № 4381 утворено земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :12:005:0096, яку за рішенням Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 передано у власність ОК "ГБК "Пікап".

4.8. Як зазначив суд апеляційної інстанції, за змістом рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 на підставі статті 41 Земельного кодексу України ОК "ГБК "Пікап" передана у власність земельна ділянка, яка розташована у місті Львові, на території, що межує з Рясне-Руською сільською радою, для будівництва та обслуговування гаражів; земельна ділянка належала до земель запасу, а за цільовим призначенням - до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; код КВЦПЗ - 16.00.

Водночас ОК "ГБК "Пікап" зобов`язано забезпечити зміну виду використання земельної ділянки з КВЦПЗ - 16.00 на КВЦПЗ - 12.04 (для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення та обслуговування гаражного кооперативу)). Цим рішенням надано земельну ділянку ОК "ГБК "Пікап" у власність фактично безоплатно, хоча у рішенні про це не зазначено.

4.9. Згідно з даними Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради (зазначеними у листі від 20.09.2022 № 2401-75210) відповідно до Генерального плану міста Львова (затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 № 3924) спірна земельна ділянка розташована на території міста Львова, в межах території малоповерхової житлової та садибної забудови.

4.10. Відповідно до Плану зонування території Залізничного району міста Львова (затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4657) земельна ділянка розташована в межах функціонування зони садибної забудови; в межі опрацювання містобудівної документації села Рясне-Руська вказана земельна ділянка не входить.

4.11. Спір у цій справі виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки" та скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Пікап" на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096 площею 0,1000 га.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзивах доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність ОК "ГБК "Пікап" земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Пікап" на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096 площею 0,1000 га.

5.4. Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на порушення Рясне-Руською сільською радою вимог земельного законодавства та Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" під час прийняття оспорюваного рішення. Відтак Прокурор зазначав, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування суперечить вимогам чинного законодавства, тому наявні підстави для його скасування та скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Пікап" на спірну земельну ділянку.

5.5. Суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги Прокурора та зазначив про належний спосіб захисту, обраний Прокурором.

5.6. Натомість суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову Прокурора через обрання ним неефективного способу захисту прав територіальної громади міста Львова.

5.7. Не погодившись із висновком суду апеляційної інстанції, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.8. Пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.9. Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури в касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення статей 16, 21, 387, 388, 393 Цивільного кодексу України, статей 17-2, 152, 155 Земельного кодексу України та статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", порушив норми процесуального права, зокрема, положення статей 2, 5, 14 Господарського процесуального кодексу України, врахував висновки Верховного Суду у справах, які не є релевантними до спірних правовідносин.

5.10. Касаційна скарга з посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована, тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові неправильно застосував норми матеріального права та процесуального права, зокрема, ухвалив оскаржувану постанову без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 04.04.2018 у справі № 361/2965/15, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/17-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.03.2021 у справі № 927/1206/21, від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17, від 02.03.2021 у справі № 911/261/20, від 02.10.2024 у справі № 911/61/21.

5.11. Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

5.12. Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

5.13. Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

5.14. Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до частин 2, 4 статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

5.15. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України перебачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

5.16. Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

5.17. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

5.18. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

5.19. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 152 Земельного кодексу України).

Крім того, відповідно до частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

5.20. Відповідно до усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 905/1926/16, на які посилається скаржник у касаційній скарзі).

5.21. Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 20.07.2022 у справі № 806/5244/15.

5.22. Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що метою звернення з позовом до суду в цій справі є захист інтересів територіальної громади та припинення незаконного володіння спірною земельною ділянкою ОК "ГБК "Пікап". На думку скаржника, рішення, прийняте органом місцевого самоврядування, має характер правовстановлюючого документа та не вичерпало свою дію. Як зазначає перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури, за наслідками вирішення справи у разі задоволення позову земельна ділянка має повернутися у стан, що існував до моменту вчинення порушення, тобто до прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення. Тому, за твердженням скаржника, немає підстав вважати неправильним чи неефективним спосіб захисту, обраний Прокурором.

5.23. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову Прокурора, зазначив, що за обставинами цієї справи фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим номером :12:005:0096 є ОК "ГБК "Пікап". Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі має бути віндикаційний позов, оскільки такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), про що неодноразово наголошував Верховний Суд.

Проте, як зазначив суд апеляційної інстанції, у цій справі Прокурор не заявив позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки. Натомість Прокурор у цій справі заявив позовну вимогу про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки", яке на момент звернення Прокурора з позовом до господарського суду було реалізоване шляхом реєстрації за ОК "ГБК "Пікап" права власності на спірну земельну ділянку.

Тому апеляційний господарський суд зазначив, що визнання незаконним і скасування зазначеного рішення саме по собі, без заявлення позовних вимог, спрямованих на відновлення володіння майном, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про те, що наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22.

Крім того, апеляційний господарський суд зазначив, що Львівська міська рада раніше не була власником спірної земельної ділянки, речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096 за нею не були зареєстровані, а тому скасування державної реєстрації прав власності за ОК "ГБК "Пікап" (припинення відповідних прав) не відновить право власності Львівської міської ради на спірне майно.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що Прокурор звернувся у цій справі із способом захисту, який не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Львова, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, тому зазначив, що наведене є самостійною підставою для відмови у позові Прокурора.

5.24. Колегія суддів зазначає, що до речово-правових позовів належать, зокрема позови про витребування речі із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов - позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника (статті 387, 388 Цивільного кодексу України)); про усунення перешкод, не пов`язаних із позбавленням володіння (негаторний позов (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 52 Земельного кодексу України)).

5.25. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, який належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Тобто, предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) із чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 388 Цивільного кодексу України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 606/711/22.

5.26. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, на яку посилається скаржник).

5.27. Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що в разі якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, на яку посилається скаржник, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.

Крім того, колегія суддів установила, що останню правову позицію в питанні щодо способу захисту у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 (на яку обгрунтовано послався суд апеляційної інстанції). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, враховуючи мету позову про витребування та підстави для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

5.28. Отже, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Прокурора, встановив, що фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим номером :12:005:0096 є ОК "ГБК "Пікап" (реєстраційне володіння). Тому суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі має бути віндикаційний позов.

Відтак доводи заступника керівника Львівської обласної прокуратури про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, статей 152, 155 Земельного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 04.04.2018 у справі № 361/2965/15, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/17-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.03.2021 у справі № 927/1206/21, від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, від 30.05.2018 у справі № 910/9373/17, від 02.03.2021 у справі № 911/261/20, є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим позиціям, які викладені в зазначених постановах.

При цьому посилання скаржника на неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 911/61/21, не може бути враховане Судом, оскільки, переглядаючи у межах доводів та вимог касаційної скарги судові рішення у справі № 911/61/21, Верховний Суд не викладав висновку щодо належності та ефективності способу захисту у справі № 911/61/21.

5.29. З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що оскільки на момент звернення Прокурора до суду на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки" право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване за ОК "ГБК "Пікап", то визнання незаконним (недійсним) цього рішення без одночасного заявлення позовних вимог, спрямованих на відновлення володіння майном, тобто вимог про витребування спірної ділянки, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів територіальної громади.

5.30. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, які обґрунтовано врахував суд апеляційної інстанції.

5.31. Відтак доводи скаржника про обрання Прокурором ефективного способу захисту прав позивача є необґрунтованими. Задоволення вимог Прокурора про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4820 "Про передачу у власність ОК "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" земельної ділянки", а також скасування державної реєстрації права власності ОК "ГБК "Пікап" на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0096 площею 0,1000 га не призведе до повернення цієї земельної ділянки та не відновить право комунальної власності Львівської міської ради на ці земельні ділянки, оскільки рішення суду в цьому випадку не буде підставою для державної реєстрації за позивачем права власності на спірні земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.32. Отже, доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 16, 21, 387, 388 391 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", неврахування положень статей 17-2, 152, 155 Земельного кодексу України та порушення норм процесуального права, зокрема статей 2, 5, 14 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися.

5.33. З огляду на викладене також безпідставними є твердження заступника керівника Львівської обласної прокуратури про те, що захист порушених інтересів територіальної громади здійснюється саме у спосіб, передбачений статтями 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, статтями 152, 155 Земельного кодексу України, статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Колегія суддів вважає помилковими твердження скаржника про те, що задоволення позовної вимоги про визнання недійсним рішення місцевої ради, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності за ОК "ГБК "Пікап", призведе до відновлення володіння земельною ділянкою територіальної громади м. Львова. Вимога про скасування (визнання недійсним) спірного рішення органу місцевого самоврядування сама по собі, без заявлення вимог про витребування (повернення) земельної ділянки, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави (територіальної громади).

5.34. Колегія суддів зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник. Тому доводи, які стали підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.35. Розглянувши доводи касаційної скарги, передбачені пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме щодо відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22, колегія суддів зазначає таке.

5.36. У пункті 4 частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до вказаного закону та Господарського процесуального кодексу України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

Згідно з положеннями статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики, однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

5.37. З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У свою чергу Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" № 28342/95, § 61).

5.38. Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення Європейського суду з прав людини від 29.11.2016 "Парафія греко-католицької церкви міста Люпені та інші проти Румунії" № 76943/11, § 123).

5.39. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення Європейського суду з прав людини від 22.11.1995 "С. В. проти Сполученого Королівства" № 20166/92, § 36). Європейський суд з прав людини також розглядав ситуації, коли суди в різних справах відходили від своїх висновків без належного обґрунтування. Це кваліфікувалося як порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий судовий розгляд).

5.40. Згідно із частиною 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати.

5.41. За сформованим та усталеним підходом, задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх своїх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, Суд може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 08.06.2022 у справі № 362/643/21, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17, від 02.08.2023 у справі № 925/1741/21, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16, від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20, від 10.07.2024 у справі № 573/1020/22, від 28.08.2024 у справі № 761/38813/21.

5.42. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Верховний Суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм.

5.43. Колегія суддів також зазначає, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж прийняття рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.

5.44. Отже, зміст частини 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що має існувати необхідність для відступу, яка виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані. До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування. Відступ від правових позицій Верховного Суду, які були сформовані нещодавно, з одного і того ж питання є небажаним та юридично необґрунтованим, якщо відсутні вагомі зміни у правовому регулюванні чи суспільних відносинах, якщо такий відступ не пов`язаний із суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (нечіткістю чи неясністю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів.

5.45. Необхідність відступу від висновку Верховного Суду, яку обґрунтовує Прокурор у касаційній скарзі, наводячи власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а фактично зводиться до незгоди з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.02.2024 у справі № 914/1334/22.

5.46. Варто зауважити, що із часу формування правового висновку у справі № 914/1334/22 (правовідносини у якій з огляду на предмет позову, об`єктний та суб`єктний склад подібні із правовідносинами у справі № 914/2331/22, що розглядається), від якого пропонує відступити скаржник, пройшло лише декілька місяців. Відтак ні суспільні відносини, ні їх правове регулювання в державі не змінилися. Жодних свідчень того, що рішення у зазначеній справі призвело до вад правозастосування, які б зумовлювали потребу відступити від сформульованого Верховним Судом висновку, немає.

5.47. Крім того, доводи скаржника не містять будь-яких посилань на зміни суспільного контексту в період з 18.02.2024, через які застосований у постанові Верховного Суду у справі № 914/1334/22 підхід очевидно застарів унаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Аналогічний підхід Велика Палата Верховного Суду застосувала в ухвалах від 24.04.2024 у справі № 367/3859/20, від 31.08.2023 у справі № 369/11493/21, від 05.04.2023 у справі № 201/2885/20, від 17.07.2024 у справі № 904/2465/21.

5.48. Колегія суддів вважає, що скаржник, зазначаючи про необхідність відступу від висновку Верховного Суду, не вказує конкретних причин необхідності відступу від цього висновку, зокрема не зазначає, в чому полягає його практична неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, застарілість унаслідок зміни суспільного контексту чи розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання тощо.

5.49. З огляду на наведене, враховуючи зміст і обставини справи, подібність спірних правовідносин до тих, щодо яких сформульовано висновок Верховного Суду, підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2024 у справі № 914/1334/22 з мотивів, наведених у касаційній скарзі, немає.

5.50. Відтак наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.51. Касаційна скарга з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що відсутній висновок щодо застосування статей 17-2, 19, 20, 41 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про землеустрій", частини 1 статті 16, статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель" (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

5.52. Пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

5.53. Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

5.54. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19.

5.55. Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 18.05.2023 у справі № 927/1177/21, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22.

5.56. Розглянувши наведені доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, підставою для відмови у позові Прокурора є обрання неефективного способу захисту прав Львівської територіальної громади. З огляду на викладене у Верховного Суду немає підстав для формування висновків щодо застосування статей 19, 20, 41 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про землеустрій", частини 1 статті 16, статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у подібних правовідносинах.

Крім того посилання першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на статтю 17-2 Земельного кодексу України, якою передбачено можливість оскарження рішень органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин у судовому порядку, не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про те, що такий спосіб захисту у спірних правовідносинах сам по собі не призведе до відновлення права територіальної громади щодо володіння земельною ділянкою, а тому є неефективним без заявлення вимоги про її витребування.

5.57. Відтак колегія суддів зазначає, що доводи, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

5.58. Скаржник також у касаційній скарзі просить передати справу № 914/2331/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Клопотання першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури обґрунтоване тим, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасників справи і Прокурора, який у цьому спорі захищає інтереси держави на землю. Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури вважає, що існує виключна правова проблема, яка полягає у різному підході судів до розгляду позовних вимог, ефективності обраного способу захисту порушених прав у справах, предметом позову у яких є вимоги про визнання незаконними (недійсними) рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок державної чи комунальної власності у приватну власність, за обставин нездійснення їх подальшого відчуження і наявності державної реєстрації права на них за відповідачем. Скаржник зазначає також про те, що у провадженні Господарського суду Львівської області та Західного апеляційного господарського суду перебуває близько 40 аналогічних справ за позовами прокурора щодо оскарження прийнятих на останній сесії рішень Рясне-Руської сільської ради (правонаступник - Львівська міська рада) про надання у приватну власність гаражно-будівельним кооперативам земельних ділянок.

5.59. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

5.60. За змістом наведеної норми права для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного показників. Тобто йдеться про правову проблему не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, наявних або таких, що можуть виникнути, з урахуванням: правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; наявних обставин, з яких убачається, що немає усталеної судової практики з відповідних питань, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, немає процесуальних механізмів вирішення такого питання тощо; того, як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

5.61. Колегія суддів зазначає, що наведені скаржником обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах. Позиція скаржника не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами. Зміст мотивувальної частини цієї постанови навпаки свідчить про те, що Велика Палата Верховного Суду вже сформувала правову позицію для врахування її судами при розгляді спорів у подібних правовідносинах. Ця позиція була врахована, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.02.2024 у справі № 914/1334/22 та від 28.05.2025 у справі № 914/1337/22, від 03.06.2025 у справі № 914/1134/22, від 17.06.2025 у справі № 914/2337/22 ухвалених у подібних правовідносинах.

Доводи скаржника про наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного показника, які обґрунтовані тим, що Прокурор подав понад 40 позовів з такими ж позовними вимогами, є безпідставними, оскільки подання позовів усупереч уже сформованій та усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду щодо належності та ефективності способів захисту порушеного права у такій категорії справ не може свідчити про наявність виключної правової проблеми.

Ураховуючи наявність сталої правозастосовчої практики з наведеного скаржником питання та відсутність у клопотанні скаржника належного обґрунтування необхідності передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню.

5.62. Зважаючи на те, що наведені першим заступником керівника Львівської обласної прокуратури підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

5.63. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

6.5. Ураховуючи межі перегляду справи у касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваної постанови немає.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 у справі № 914/2331/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак