РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2025Справа № 910/4636/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БГМ-Агро"

про стягнення 27 799,20 грн

Представники сторін: не викликалися.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" (далі - Державне підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БГМ-Агро" (далі - Товариство) 27799,20 грн, з яких: 23 522,40 грн - пеня, 4 276,80 грн - штраф, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №СН-80/24 від 13.09.2024 в частині передання товару за рознарядкою №205-12/801 від 11.10.2024 вартістю 28 512,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/4636/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

11.05.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 12.05.2025) Товариство подало відзив, в якому просило відмовити у задоволенні позову, оскільки поставка частини товару не відбулася у зв`язку із коливанням ціни на ринку;

- частина товару була поставлена та сплачена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №4644 від 23.10.2024 на суму 21 384,00 грн;

- заявлений розмір штрафних санкцій надмірно великий порівняно з вартістю непоставленого товару;

- звернення з даними безпідставними позовними вимогами спрямоване на незаконне збагачення.

Крім цього, з огляду на скрутне фінансове становище, заборгованість по податкам, по заробітній платі, повномасштабне вторгнення та перебування директора у лавах ЗСУ, Товариство просило суд зменшити заявлений розмір штрафних санкцій до 1 грн.

Також, 12.05.2025 через систему "Електронний суд" Товариство подало заяву про зменшення про поновлення процесуального строку для подання відзиву.

15.05.2025 через систему "Електронний суд" Державне підприємство подало відзив, в якому не погодилося із запереченнями відповідача, з огляду на те, що умови договору є обов`язковими для сторін, до якого не вносилися зміни;

- позовні вимоги Державного підприємства є обґрунтованими, а тому звернення суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав не може вважатися зловживанням процесуальними правами;

- скрутне становище відповідача не підтверджене жодними доказами.

Також позивач просив суд продовжити строк для подання вказаної відповіді на відзив.

24.06.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 25.06.2025) Товариство подало два аналогічних екземпляри додаткових пояснень, в яких просило або відмовити у задоволенні позову, або зменшити розмір штрафних санкцій до 1 грн.

Розглянувши клопотання сторін про поновлення та продовження процесуальних строків для долучення відзиву та відповіді на відзив, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 251 ГПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина 4 статті 166 ГПК України).

Згідно з частиною 3 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За умовами пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 встановлено відповідачу строк для подання відзиву: протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Вказана ухвала була доставлена до електронного кабінету відповідача 21.04.2025, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа від 22.04.2025.

Оскільки останнім днем для подання відзиву було 07.05.2025, а тому відзив Товариства було подано поза межами строку, встановленого ухвалою суду від 21.04.2025.

Відповідно до статті 119 ГПК суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Отже, суд звертає увагу сторін на те, що за змістом статті 119 ГПК України поновлено може бути лише строк, який встановлено законом, тоді як встановлений судом строк продовжується судом, який встановив такий строк, і заява про його продовження може бути подана особою лише до закінчення такого строку.

Таким чином, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, забезпечення рівності прав та обов`язків усіх учасників процесу, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, закріплених положеннями статей 7, 13, 14, 15 ГПК України, керуючись приписами частини 1 статті 119 ГПК України, суд дійшов висновку про поновлення відповідачу строку на подачу відзиву.

Також судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив: протягом п`яти днів з дня отримання відзиву, але не пізніше 14.05.2025.

З огляду на те, що відзив було направлено позивачу лише 11.05.2025 і судом поновлено строк для його подачі, суд вважає клопотання позивача обґрунтованим та продовжує останньому строк на подачу відповіді на відзив до 15.05.2025.

Жодних інших заяв по суті справі, заяв чи клопотань сторонами не надано.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених ГПК України, проте в розумні строки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги Державного підприємства частково обґрунтованими.

13.09.2024 між державним підприємством (за текстом договору - Покупець) та Товариством (за текстом договору - Постачальник) було укладено договір №СН-80/24, відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити на склад Покупця, а останній - прийняти та оплатити товар, в кількості та за цінами, які вказані в Додатку №1 до цього Договору, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Сума Договору становить 142 560,00 грн (разом із ПДВ) (пункт 2.1. Договору).

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що поставка конкретної партії товару здійснюється Постачальником протягом 3 (трьох) робочих днів з дати направлення письмової рознарядки Постачальнику від Покупця, яка відправляється будь-яким способом, передбаченим Договором.

Згідно з пунктом 4.1.1 Договору письмова рознарядка направляється електронною поштою, що зазначена в реквізитах цього Договору, та вважається отриманою Постачальником у день відправлення цієї рознарядки з електронної пошти Покупця, що зазначена в розділі 14 Договору, та у порядку передбаченому пунктом 12.15 Договору.

Додатково оригінал рознарядки на поставку товару може бути надісланий поштовим відправленням (листом з описом вкладення).

Будь-який із зазначених способів направлення рознарядки Покупцем Постачальнику на поставку конкретної партії товару вважається належним способом її направлення покупцем, якщо він містить умови про строк поставки, місце поставки, найменування і кількість товару, найменування Покупця, номер і дату Договору.

У відповідності до пункту 4.3. Договору датою поставки товару за Договором вважається дата підписання сторонами видаткової накладної та товарно-транспортної накладної на поставлений товар, під час передачі товару на складі Покупця.

Право власності на товар від Постачальника до Покупця переходить після передачі товару та підписання Сторонами видаткової та товарно-транспортної накладної на поставлений товар (пункт 4.12. Договору).

Згідно з пунктом 7.3 Договору за порушення Постачальником строку поставки товару, відмови від поставки товару повністю або поставки товару не в повному обсязі згідно письмової рознарядки Покупця), зазначеного в п. 4.1 Договору, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,5% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф в розмірі 15% вказаної вартості.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язання за Договором, включаючи день виконання такого зобов`язання.

За умовами Специфікації Товариство взяло на себе зобов`язання поставити Державному підприємству 36 000 шт. курячих яєць, вищої категорії, ДСТУ 5028, загальною вартістю 118800,00 грн.

14.10.2024 Державним підприємством було разом із супровідним листом №6125/04/205/24 від 14.10.2024 направлено на електронну пошту Товариства, зазначену у розділі 14 Договору: , рознарядку №205-12/801 від 11.10.2024 на поставку товару на загальну вартість 28 512,00 грн (без ПДВ).

Листом від 18.10.2024 №01 Товариство повідомило Державне підприємство про неможливість виконання постачання товару за вищезазначеним Договором з огляду на суттєве підняття закупівельної ціни товару та пропонувало укласти додаткову угоду про зміну ціни за одиницю товару в сторону збільшення.

Листом від 22.10.2024 №6269/04/205/24 Державне підприємство відмовило Товариству в укладенні додаткової угоди та вимагало термінового виконання умов Договору.

У зв`язку з непереданням Товариством обумовленого договором поставки №СН-80/24 від 13.09.2024 за рознарядкою №205-12/801 від 11.10.2024 товару вартістю 28 512,00 грн, Державне підприємство звернулося з даним позовом до суду.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідності до статті 509 ЦК України та статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне положення мітиться в частині 1 статті 526 ЦК України.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання договору №СН-80/24 від 13.09.2024, суд дійшов висновку, що такий за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться також і в статті 265 ГК України.

Отже, укладення Державним підприємством та Товариством договору поставки №СН-80/24 від 13.09.2024 було спрямоване на передання останнім товару та одночасного обов`язку позивача по здійсненню його оплати.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частиною 2 статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що поставка конкретної партії товару здійснюється Постачальником протягом 3 (трьох) робочих днів з дати направлення письмової рознарядки Постачальнику від Покупця, яка відправляється будь-яким способом, передбаченим Договором.

Згідно з пунктом 4.1.1 Договору письмова рознарядка направляється електронною поштою, що зазначена в реквізитах цього Договору, та вважається отриманою Постачальником у день відправлення цієї рознарядки з електронної пошти Покупця, що зазначена в розділі 14 Договору, та у порядку передбаченому пунктом 12.15 Договору.

Додатково оригінал рознарядки на поставку товару може бути надісланий поштовим відправленням (листом з описом вкладення).

Будь-який із зазначених способів направлення рознарядки Покупцем Постачальнику на поставку конкретної партії товару вважається належним способом її направлення покупцем, якщо він містить умови про строк поставки, місце поставки, найменування і кількість товару, найменування Покупця, номер і дату Договору.

У відповідності до пункту 4.3. Договору датою поставки товару за Договором вважається дата підписання сторонами видаткової накладної та товарно-транспортної накладної на поставлений товар, під час передачі товару на складі Покупця.

Право власності на товар від Постачальника до Покупця переходить після передачі товару та підписання Сторонами видаткової та товарно-транспортної накладної на поставлений товар (пункт 4.12. Договору).

Оскільки рознарядка №205-12/801 від 11.10.2024 була направлена на електронну адресу Товариства 14.10.2024, тому обумовлений нею товар на суму 28 512,00 грн (без ПДВ) мав бути поставлений не пізніше 17.10.2024 (останній день виконання зобов`язання).

Однак ані належних та допустимих доказів, визначених пунктами 4.3. та 4.12. Договору, ані жодних інших доказів на підтвердження передання товару за рознарядкою №205-12/801 від 11.10.2024 матеріали справи не містять та не були надані відповідачем.

Доводи відповідача про часткову оплату товару, що підтверджується випискою з 04.12.2024 по 11.05.2025 та платіжною інструкцією №4644 від 23.10.2024, не беруться судом до уваги, оскільки не стосується спірного товару за рознарядкою №205-12/801 від 11.10.2024.

Також суд зазначає, що збільшення ціни товару на ринку не може слугувати підставою для односторонньої відмови від виконання зобов`язання щодо передання обумовленого товару, оскільки підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, а виходячи з принципу свободи договору, сторони добровільно уклали договір, визначивши ціну, кількість товару та порядок його приймання-передачі.

При цьому, повідомлення про неможливість виконання зобов`язання не свідчить про вжиття всіх залежних від Постачальника заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, про те, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Однак вказаний висновок не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосувався питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, відповідачем було порушено зобов`язання за договором поставки №СН-80/24 від 13.09.2024 в частині передання товару за рознарядкою №205-12/801 від 11.10.2024.

У зв`язку з цим Державним підприємством заявлено до стягнення 23 522,40 грн пені, нарахованої у період з 18.10.2024 по 31.03.2025 на вартість непоставленого товару у розмірі 28 512,00 грн, а також 15% штрафу у загальному розмірі 4 276,80 грн (28 512,00 грн х 15%).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Із системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

У відповідності до пункту 7.3. Договору за порушення Постачальником строку поставки товару, відмови від поставки товару повністю або поставки товару не в повному обсязі згідно письмової рознарядки Покупця), зазначеного в п. 4.1 Договору, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,5% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф в розмірі 15% вказаної вартості.

Оскільки Товариством порушено строки поставки Товару (понад 30 днів) (взагалі не поставлено товар), перевіривши надані позивачем розрахунки пені та штрафу, суд вважає їх арифметично правильним та обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 23 522,40 грн пені та 4 276,80 грн штрафу.

У той же час. Товариством подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 1 грн.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною ж 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судова практика щодо застосування вказаних норм ГК України та ЦК України наразі є усталеною (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 ГПК). Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.07.2021 у справі №916/878/20.

Так, стаття 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 ГПК України).

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Звертаючись до правового висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду, який викладено у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 суд зазначає, що і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 28.09.2022 у справі №916/2302/21.

Клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій обґрунтовано тим, що Товариство знаходиться у скрутному стані, має заборгованості по податкам, про що надаємо дані з електронного кабінету платника, та заборгованості по сплаті заробітної плати у зв`язку зі спадом економічної активності внаслідок повномасштабного вторгнення на територію України та перебуванням директора у лавах ЗСУ. Попри це підприємство має виробничі потужності, а саме пасіки, які у зв`язку з кліматичними особливостями та катастрофічний відтік найманих працівників з огляду на мобілізаційні заходи під час війни та постійні затримки з виплатою заробітної плати, перебувають у критичному стані, який може безповоротно погіршитися внаслідок накладання штрафних санкцій та можливого відкриття виконавчого провадження з подальшим арештом рахунку підприємства у випадку повного задоволення судом вимог Позивача.

Суд зауважує, що Договір був укладений між сторонами 13.09.2024 року, тобто під час тривалої дії воєнного стану та перебування директора Товариства ОСОБА_1 на військовій службі, а тому відповідач повинен був усвідомлювати всі ризики настання несприятливих обставин ведення господарської діяльності, зокрема, у воєнний стан. Крім того, відповідач не навів переконливих аргументів, як і не надав належних доказів на підтвердження прямого причинного зв`язку між перебуванням його директора на військовій службі та неналежним виконанням Товариством умов Договору.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище та наявність заборгованості зі сплати податків та виплати заробітної плати, адже відповідні обставини не є підставами для зменшення штрафних санкцій.

Також, дослідивши надані самим же ж відповідачем витяги з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що є цей випадок порушення Товариством зобов`язань щодо своєчасної поставки товарів у даній справі не винятковим.

Також, суд зазначає, що зменшення розміру пені до 1 грн фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (близька за змістом правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №910/18718/21).

Разом із цим, суд погоджується з твердженнями відповідача, що обґрунтований розмір штрафних санкцій майже дорівнює вартості спірної поставки за рознарядкою №205-12/801 від 11.10.2024, а тому стягнення штрафних санкцій у заявленому розмірі не відповідає стимулюючій функції неустойки та перетворює її на каральну санкцію, несправедливо непомірним тягарем і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи вищевикладене, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, зокрема верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за доцільне частково задовольнити клопотання відповідача, зменшивши обґрунтований розмір штрафних санкцій на 50%.

Таким чином, із Товариства на користь Державного підприємства підлягають стягненню 11 761,20 грн пені та 2 138,40 грн штрафу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).

Отже, позов Державного підприємства підлягає частковому задоволенню.

При цьому, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи учасників справи не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Судовий збір в разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

З огляду на зменшення обґрунтованого розміру неустойки, що зумовило часткове задоволення позову, судовий збір на підставі статті 129 ГПК України, підлягає покладенню на відповідача у повному обсязі.

Керуючись статтями 123, 129, 236-238, 240-241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БГМ-Агро" (04107, місто Київ, вулиця Печенізька, будинок 8; ідентифікаційний код 41763426) на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" (65481, Одеська область, Одеський район, місто Південне, вулиця Берегова, 13; ідентифікаційний код 04704790) 11 761 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят одну) грн 20 коп. пені, 2 138 (дві тисячі сто тридцять вісім) грн 40 коп. штрафу та 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяСергій МУДРИЙ