ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2025 р. Справа№ 911/2661/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

секретар

судового засідання Рибчич А.В.

за участю

представників:

від прокуратури - Солоп Р.В.

від позивача - Заведій В.І.

від відповідача - Горбань Р.О.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2025 р. (повний текст складено 03.03.2025 р.)

у справі № 911/2661/24 (суддя - Черногуз А.Ф.)

за позовом Першого заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд"

про визнання недійсними пунктів договору у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, стягнення безпідставно сплачених грошових коштів у вигляді ПДВ, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року Перший заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд", про:

- визнання недійсними п. п. 1.1, 3.1 договору № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), що був укладений між позивачем та відповідачем, у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість;

- стягнення з відповідача на користь позивача 619100,00 грн безпідставно сплачених коштів у вигляді ПДВ, 38980,80 грн 3% річних та 109648,27 грн інфляційних втрат.

Вимоги прокурора обгрунтовані тим, що прийняття постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" від 02.03.2022 р. № 178 є підставою для визнання недійсним договору № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. в частині включення суми ПДВ до вартості товару та повернення коштів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.02.2025 р. у справі № 911/2661/24 позов Першого заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" від 02.03.2022 р. № 178 є неправомірним, оскільки правовідносини між сторонами регулюються виключно нормами Податкового кодексу України. Також, укладаючи договір, сторони, розуміючи значення своїх дій та їх зміст, погодили ціну договору, виконали умови договору саме в погодженому ними обсязі, з урахуванням вимог діючого законодавства, зокрема і щодо утворення ціни та її складових.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" у справі № 911/2661/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 р. апеляційну скаргу у справі № 911/2661/24 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги не більше десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 911/2661/24 та призначено до розгляду на 27.05.2025 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 р. розгляд справи № 911/2661/24 відкладено до 10.06.2025 р.

Засідання суду, призначене на 10.06.2025 р., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Шапрана В.В. у відпустці з 10.06.2025 р. по 11.06.2025 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2024 р. справу № 911/2661/24 призначено до розгляду на 24.06.2025 р.

У судовому засіданні 24.06.2025 р. представники учасників справи надали усні пояснення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

06.06.2022 р. між Міністерством оборони України (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" (далі - постачальник) було укладено договір № 286/1/22/12 про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується постачати у 2022 році мастильні засоби (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) (далі - товар) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією.

Специфікацією до договору визначено, зокрема, найменування продукції, яка поставляється, а саме: рідина "Стеол-М" (61-000-7238), строк постачання: 30 календарних днів з дати підписання договору в термін до 05.07.2022 р., загальну кількість продукції: 41,0 тонну, ціну одиниці товару (без ПДВ): 75500,00 грн, загальну вартість продукції, яка становить 3714600,00 грн, з яких 3095500,00 грн - вартість продукції без ПДВ та 619100,00 грн - ПДВ.

Згідно з п. 2.2 договору одержувачами продукції є військові частини (далі - одержувачі замовника) згідно з рознарядкою Міністерства оборони України (додаток 12.2 до договору).

Ціна договору становить: без ПДВ 3095500,00 грн (три мільйони дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот), грн., крім того ПДВ 619100,00 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить: 3714600,00 грн, у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати (п. 3.1 договору).

У відповідності до п. 4.1 договору розрахунок за фактично постачений товар здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим договором, але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022 р., а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 10.1 договору).

На виконання умов укладеного договору позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти в загальній сумі 3714 600,00 грн, у тому числі 619100,00 грн ПДВ, що підтверджується платіжними дорученнями № 286/1/185 від 26.07.2022 р. на суму 1813812,00 грн, у т.ч. 302302,00 грн ПДВ, № 286/1/191 від 08.08.2022 р. на суму 1003848,00 грн, у т.ч. 167308,00 грн ПДВ та № 286/1/210 від 23.08.2022р. на суму 896940,00 грн, у т.ч. 149490,00 грн ПДВ.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, безпідставно не здійснює повернення коштів у розмірі 619100,00 грн, сплачених позивачем за укладеним договором поставки у вигляді ПДВ, що суперечить постанові Кабінету Міністрів України № 178 від 02.02.2022 р. «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 920/330/18 від 18.06.2019 р.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У цих правовідносинах можливо припустити, що спірний договір міг бути укладений сторонами без включення до нього умов щодо ПДВ. При цьому, суд зауважує, що хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін (постанови Верховного Суду від 01.06.2021 р. у справі № 916/2478/20 та від 03.12.2021 р. у справі № 910/12764/20).

Згідно з пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За змістом п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ПК України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як передбачено п. 195.1.2 ст. 195 ПК України, за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.

02.03.2022 р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» № 178, за змістом якої до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Згідно з листом-роз`ясненням Державної податкової служби України від 29.07.2022 р. № 8271/6/99-00-21-03-02-06 нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 р. № 178, застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 р. № 178. Норми Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування встановленої діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку. Застосування нульової ставки податку на додану вартість до операцій з постачання товарів не залежить від факту формування чи не формування постачальниками податкового кредиту за операціями з придбання товарів чи сировини для виготовлення товарів, які надалі постачаються за нульовою ставкою податку.

Листом № 21/2/1-1520 від 03.06.2022 р. Фінансово-економічне управління Служби безпеки України звернулося до Державної податкової служби України за індивідуальною податковою консультацією відповідно до вимог пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України з метою встановлення інформації щодо розповсюдження постанови Кабінету Міністрів України № 178 на постачальників палива для потреб Служби безпеки України при укладанні договорів в частині застосування нульової ставки на додану вартість.

Згідно з наданою індивідуальною податковою консультацією Державної податкової служби України (лист від 20.06.2022 р. № 93-00-21-03-02-05) нульова ставка податку на додану вартість відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Кодексу та постанови Кабінету Міністрів України № 178 застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою Кабінетів Міністрів України № 178.

При цьому, норми Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування встановленої діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку.

Також Державна податкова служба України зазначила, що застосування нульової ставки ПДВ до операцій з постачання товарів не залежить від факту формування чи не формування постачальниками податкового кредиту за операціями з придбання товарів чи сировини для виготовлення товарів, які надалі постачаються за нульовою ставкою податку.

Тобто, незалежно від того, був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених Постановою категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. Оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість, нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 розділу V Кодексу, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість, не здійснюється.

Вбачається, що договір № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), було укладено між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" після прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 р. «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

Враховуючи те, що замовником товару за договором виступає Міністерство оборони України, п. п. 1.1, 3.1 договору суперечать постанові Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 р. в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, а не за нульовою ставкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим, у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (постанова Верховного Суду від 12.03.2018 р. у справі № 910/22319/16).

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином приписи статті 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому, закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Отже договір може бути визнаний недійсним в частині включення суми ПДВ до вартості товару.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2021 р. у справі № 910/12764/20.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовна вимога про визнання недійсними п. п. 1.1, 3.1 договору № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача суми сплаченого ПДВ у розмірі 619100,00 грн колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до ст. 1212 ЦК України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як було встановлено вище, сума податку на додану вартість була отримана відповідачем за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, дана сума коштів є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 р. у справі № 916/707/21.

Тому отримана відповідачем сума податку на додану вартість у розмірі 619100,00 грн за договором № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) є також безпідставно набутими грошовими коштами.

За таких обставин позовна вимога про стягнення з відповідача отриманої суми податку на додану вартість у розмірі 619100,00 грн за договором № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 38980,80 грн 3% річних та 109648,27 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/1).

На виконання умов укладеного договору Міністерство оборони України перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю грошові кошти у розмірі 610100,00 грн таким чином:

- 28.07.2022 р. у розмірі 302302,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 286/1/185 від 26.07.2022 р.;

- 10.08.2022 р. у розмірі 167308,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 286/1/210 від 23.08.2022 р.

- 29.08.2022 р. у розмірі 149490,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 286/1/191 від 08.08.2022 р.;

Вбачається, що прокурором нараховано 3% річних за загальний період з 29.07.2022 р. по 13.09.2024 р., з яких 19313,32 грн нараховано за період з 29.07.2022 р. по 13.09.2024 р. на суму 302302,00 грн заборгованості, 10510,12 грн нараховано за період з 11.08.2022 р. по 13.09.2024 р. на суму 167308,00 грн заборгованості, 9157,36 грн нараховано за період з 30.08.2022 р. по 13.09.2024 р. на суму 149490,00 грн заборгованості.

Як було встановлено вище, договір № 286/1/22/12 від 06.06.2022 р. про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (оливи для гідравлічних систем та іншого призначення) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) було укладено між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" після прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022 р. «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

Тобто станом на момент здійснення оплати Міністерством оборони України у позивача був відсутній обов`язок сплачувати за товар у урахуванням ПДВ, відтак прострочення виконання грошового зобов`язання почалось у відповідача саме з моменту здійснення такої оплати позивачем, тобто з 29.07.2022 р.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 р. у справі № 910/22034/15 наявний висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт безпідставно одержаної відповідачем суми ПДВ за укладеним договором, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 38980,80 грн 3% річних та 109648,27 грн інфляційних втрат за загальний період з 29.07.2022 р. по 13.09.2024 р. підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, їх розмір є арифметично правильним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2025 р. у справі № 911/2661/24 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.02.2025 р. у справі № 911/2661/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Аріан-Трейд".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.07.2025 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран