ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2025 р. Справа№ 910/14141/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.,

представників сторін:

від позивача: Туровець О.В.

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні режимі у відеоконференції матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 (повний текст якого складений 01.04.2025)

та на протокольну ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2025

у справі №910/14141/24 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фермерського господарства "Деметра."

про визнання недійсними договорів застави

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі-позивачка) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (далі-відповідач), в якому просила суд визнати недійсними укладені сторонами договір застави рухомого майна №310821-ЗАВ/6 від 31.08.2021 та додаткову угоду №200123 від 20.01.2023 до нього і договір застави рухомого майна №200123-ЗАВ/6 від 20.01.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що оспорювані правочини нею не підписувались, виконані від її імені підписи візуально відрізняються один від одного, а особа, яка підписала від її імені дані правочини позиваці не відома, відтак, на думку позивачки, наявні підстави для визнання спірних правочинів недійсними згідно з положеннями статтей 13, 14, 15 Закону України "Про заставу" та статті 215 Цивільного кодексу України.

02.12.2024 через систему "Електронний суд" від позивачки надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої позивачка просила доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2025 відмовлено у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи з огляду на відсутність підстав для її призначення.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі № 910/14141/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про визнання недійсними договорів застави відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, на момент подання цього позову (18.11.2024) вже існувало рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24. У цій справі, ініційованій Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро", предметом спору було звернення стягнення на предмети застави за тими ж самими договорами застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6. Суд першої інстанції у справі №916/1893/24 задовольнив позов Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", звернувши стягнення на заставне майно ОСОБА_1 , встановивши, що договори застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 підлягають виконанню. Це рішення було оскаржене в апеляційному порядку та залишено без змін.

Відтак, ОСОБА_1 повинна була реалізувати свої права на доведення неукладеності договорів застави шляхом подання аргументованих заперечень та повного обсягу доказів у вже існуючому провадженні, а не подання нового позову з метою перегляду висновків у справі №916/1893/24 або створення преюдиції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично доводи позивачки про недійсність договорів застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 підлягали оцінці та були розглянуті в межах справи №916/1893/24, у той час, як спір у справі №910/14141/24 був ініційований ОСОБА_1 з метою повторного розгляду вже вирішених доводів / спору щодо недійсності цих правочинів, з метою поставлення під сумнів остаточних судових рішень у справі №910/14141/24, що є недопустимим як в силу національного законодавства, так і міжнародного.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Скаржниця наголошує, що вона не була обізнаною про існування та розгляд справи №916/1893/24 та була позбавлена, як у суді першої інстанції, так при апеляційному перегляді судового рішення, можливості заявити відповідний зустрічний позов про визнання недійними спірних договорів застави. Тому вона змушена була звернутись з окремим позовом про визнання недійсними спірних договорів застави.

Також апелянтка зауважує на тому, що суд першої інстанції не дослідив жодних обставин щодо укладення договорів застави, відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи, позбавивши її тим самим можливості отримати єдиний належний доказ щодо підробки підпису на спірних договорах застави та пославшись на нібито встановлені факти дійсності договорів застави при рогляді справи №916/1893/24. Однак, скаржниця вказує, що при розгляді справи №916/1893/24 обставини недійсності спірних договорів застави не входили до предмету доказування, відповідні докази не збирались та не досліджувались, а суд лише обмежився власною правовою оцінкою обставин справи порушивши, на її думку, таким чином процесуальні норми ст. 75 ГПК України.

Крім того, скаржниця вважає, що суд першої інстанції протокольною ухвалою безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи без посилання на норми процесуального та матеріального права.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 08.05.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, відповідач вказує, що ним укладено із Фермерським господарством "Деметра." чотири кредитні договори, в той час, як головою Фермерського господарства "Деметра." та єдиним засновником, а також поручителем був ОСОБА_2 . Як стверджує відповідач, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами із ОСОБА_1 було укладено договори застави, в той час, як ОСОБА_2 , при укладенні договорів застави надано письмову згоду на укладення даних правочинів щодо передачі в заставу рухомого майна. На примірниках договорів застави та додаткової угоди відповідно було проставлено підпис також ОСОБА_2 , яким він засвідчив підтвердження обізнаності із умовами договорів та свою безумовну згоду на їх укладення стороною - ОСОБА_1 .

Відповідач зазначає, що обидві сторони при укладені оспорюваних договорів та додаткової угоди діяли в межах закону та з дотриманням прав та інтересів як сторін, так і третіх сторін. Заставодавець - ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 власноруч підписували договори застави. Отже, укладені договори є діючими та обов`язковими до виконання. ОСОБА_1 як при укладенні договору застави 1, додаткової угоди до нього, так і при укладенні договору застави 2, а також у подальшому після набуття ними чинності жодним чином не висловлювала незгоди з умовами договору чи нерозуміння окремих положень. Також відповідач відмічає, що ОСОБА_1 уклала договір застави 1 - 31.08.2021, а додаткову угоду до нього та договір застави 2 поспіль двох років після укладення першого договору - 20.01.2023.

Також відповідач звертає увагу суду, що рішенням Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24 в рахунок погашення заборгованості Фермерського господарства "Деметра." за кредитними договорами №310821-КЛН/1 від 31.08.2021, №200123-КЛН від 20.01.2023 перед Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" у розмірі 10 714 210,73 грн звернуто стягнення на предмет застави, що належить ОСОБА_1 , а саме - на автомобілі VOLVO V40CC, д.н.з. НОМЕР_1 , та HI ACE, д.н.з. НОМЕР_2 , яке ОСОБА_1 оскаржувала на підставі саме недотримання процедури звернення стягнення на предмет застави в частині її на повідомлення як заставодавця про порушення виконання основного зобов`язання позичальником, що, на думку відповідача, свідчить про підтвердження та визнання факту укладення оспорюваних договорів застави та додаткової угоди. Так, рішенням суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 916/1893/24 встановлено факт укладення кредитних договорів, договорів застави та додаткової угоди, обставини виникнення заборгованості та невиконання умов договорів застави, обставини та факти дотримання банком процедури звернення стягнення на предмет застави. Обставини необізнаності щодо справи №916/1893/24 спростовуються наведеними у рішеннях судів даними стосовно надсилання копій ухвали про відкриття та призначених засідань через Електронний суд.

Крім того, відповідач зауважує, що в цивільній справі №752/8435/24 за позовом до банку про визнання договорів поруки, укладених із ОСОБА_2 недійсними, зокрема, у відповіді на відзив на 4 сторінці ОСОБА_1 зазначено про факт укладення договорів застави із банком, що, на думку відповідача, спір у справі №910/14141/24 має штучний характер, а дії позивачки направлені на встановлення судовим рішенням обставин, які б фактично спростовували її обов`язок, як заставодавця відповідати перед кредитором та унеможливили б погашення заборгованості за рахунку застави.

Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що позивачка у справі діяла і діє всупереч принципу добросовісності, оскільки при зверненні до суду мала приховану мету - затягнути процес звернення стягнення на предмет застави. При цьому, ОСОБА_1 демонструє суперечливу поведінку, оскільки визнавала укладеними оспорювані договори, а у подальшому звернулася до суду із позовом про їх оспорювання.

Стосовно оскаржуваної протокольної ухвали про відмову у призначені експертизи, відповідач вказує, що твердження позивачки про сумнівність підпису на оспорюваних договорах застави нічим не підтверджено, окрім слів та спростовуються обставинами справи та наявними доказами в матеріалах справи. Натомість, поданий обсяг доказів у справі без призначення експертизи дозволяє встановити факт укладення позивачкою договорів застави з банком. Отже, необґрунтоване призначення експертизи і, як наслідок, зупинення провадження у даній справі, на думку відповідача, призведе до затягування строків розгляду спору, відповідно зумовить перебування в стані невизначеності учасників процесу, що не узгоджується з положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17.04.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 та призначено справу до розгляду на 19.05.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 за клопотанням представника позивачки про відкладення розгляду справи, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 відкладено на 11.06.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2025 у зв`язку з оголошеною, у тому числі, в місті Києві повітряною тривогою, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 відкладено на 30.06.2025.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 30.06.2025 наполягав на доводах, викладених у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також просив скасувати протокольну ухвалу про відмову у призначенні експертизи та задовольнити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 30.06.2025 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.Також вважає безпідставними доводи апелянта щодо незаконності протокольної ухвали про відмову у призначені судової експертизи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.08.2021 між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (банк) та Фермерським господарством "Деметра." (позичальник) було укладено кредитний договір №310821-КЛН/1 (далі-договір №310821-КЛН/1), відповідно до п. 1.1 якого на умовах, викладених в договорі, банк зобов`язується надати позичальнику кредит (грошові кошти на умовах, зазначених в договорі) одним або кількома траншами (сума кредиту у повному обсязі або частина суми кредиту) в національній валюті України (UAH) в загальній сумі 6 900 000,00 грн та в межах встановленого строку кредиту (до кінцевої дати погашення, визначеної п. 2.5.2 договору).

20.01.2023 між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (банк) та Фермерським господарством "Деметра." (позичальник) укладено аналогічний за своїми умовами кредитний договір №200123-КЛН (далі - договір №200123-КЛН), відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у загальній сумі 10 000 000,00 грн.

За умовами п. 2.6. договорів №310821-КЛН/1 та №310821-КЛН/1 позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 25,0% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Сторонами узгоджено терміни повернення загальної суми кредиту, згідно графіку з кінцевою датою погашення кредиту 23.12.2023.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором №310821-КЛН/1 між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (заставодержатель) та ОСОБА_1 (заставодавець) 31.08.2021 було укладено договір застави рухомого майна №310821-ЗАВ/6 (далі - договір застави №310821-ЗАВ/6), за умовами якого заставодавець в забезпечення повного і належного виконання зобов`язань за кредитним договором №310821-КЛН/1 від 31.08.2021, а також додатковими угодами до нього, які є або будуть його невід`ємною частиною, який укладено між заставодержателем як кредитором та Фермерським господарством "Деметра." як позичальником, передає заставодержателю в заставу (в редакції додаткової угоди №200123 від 20.01.2023 до Договору застави №310821-ЗАВ/6): - автомобіль легковий універсал В, модель VOLVO V40CC, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю (без ПДВ) - 564 536,00 грн, фактичне місцезнаходження - м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Заболотного, 66/35; - автомобіль загальний легковий загальний вантажопасажирський-В, модель TOYOTA HI ACE, рік випуску 2008, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість (без ПДВ) - 286 233,00 грн, фактичне місцезнаходження - м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Заболотного, 66/35, а заставодержатель приймає це майно в заставу та набуває право одержати задоволення всіх своїх вимог за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Пунктом 1.2.1 договору застави №310821-ЗАВ/6 (зі змінами внесеними додатковою угодою №200123 до договору застави рухомого майна №310821-ЗАВ/6 від 31.08.2021) закріплено, що договором застави забезпечується: виконання позичальником зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору №310821-КЛН/1 від 31.08.2021 або може виникнути на підставі нього у майбутньому і надалі іменується зобов`язання за кредитним договором-1, відповідно до якого заставодержатель має право вимагати, а позичальник повинен виконати наступні обов`язки: повернути заставодержателю кредитні кошти (кредит), надані в межах невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування, що дорівнює 6 900 000,00 гривень на строк до 23.12.2023 (включно); сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 25,0% процентів річних в строк та в порядку, відповідно до умов кредитного договору-1, в тому числі у разі будь-якого збільшення процентів за користування кредитом, що передбачено умовами кредитного договору-1; сплатити комісії, пені та штрафи, будь-які інші платежі (відшкодування), які мають бути сплачені (здійснені) позичальником на користь заставодержателя у розмірі, випадках та в порядку, передбачених умовами кредитного договору-1 та/або цього оговору та/або чинного законодавства України; виконати усі та будь-які грошові зобов`язання за кредитним договором-1 та/або цим оговором, з урахуванням змін та доповнень до кредитного договору-1 та/або цього оговору, якщо такі будуть прийняті, у тому числі у разі будь-якого збільшення зобов`язань за кредитним договором-1.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №200123-КЛН між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (заставодержатель) та ОСОБА_1 (заставодавець) 20.01.2023 був укладений договір застави №200123-ЗАВ/6 (надалі - Договір застави №200123-ЗАВ/6), відповідно до п. 1.1. якого заставодавець передає в заставу заставодержателю рухоме майно, що є предметом застави, на умовах, визначених цим договором.

Як вбачається з договору застави №200123-ЗАВ/6 (додатку №1 до нього), предметом застави є: - автомобіль легковий універсал В, модель VOLVO V40CC, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю (без ПДВ) - 564 536,00 грн, фактичне місцезнаходження - м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Заболотного, 66/35; - автомобіль загальний легковий загальний вантажопасажирський-В, модель TOYOTA HI ACE, рік випуску 2008, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість (без ПДВ) - 286 233,00 грн, фактичне місцезнаходження - м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Заболотного, 66/35

У квітні 2024 Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просило суд в рахунок погашення заборгованості Фермерського господарства "Деметра." за кредитними договорами №310821/КЛН/1 від 31.08.2021 та №200123-КЛН від 20.01.2023 в загальній сумі 10 714 210,73 грн, звернути стягнення на предмети застави за договорами застави рухомого майна №310821-ЗАВ/6 від 31.08.2021 та №200123-ЗАВ/6 від 20.01.2023, а саме: на автомобіль VOLVO V40CC, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на автомобіль TOYOTA HI ACE, рік випуску 2008, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24 позовну заяву задоволено повністю. У рахунок погашення заборгованості Фермерського господарства "Деметра." за кредитними договорами №310821-КЛН/1 від 31.08.2021; №200123-КЛН від 20.01.2023 перед Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" в розмірі 10 714 210,73 грн звернуто стягнення на предмет застави, що належить ОСОБА_1 а саме: автомобіль VOLVO V40CC, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на автомобіль TOYOTA HI ACE, рік випуску 2008, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Встановлено спосіб реалізації майна, на яке звернуто стягнення, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 761,54 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції безпідставно зазначив про те, що Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання за вихідним №17-2236, яке з боку відповідача залишилось без виконання, оскільки ОСОБА_1 такого повідомлення не отримувала.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду 27.11.2024 у справі №916/1893/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24 - без змін.

Вказані судові рішення у справі №916/1893/24 в касаційному порядку не оскаржувались, а відтак рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду 27.11.2024 у справі №916/1893/24 набули статусу остаточних судових рішень.

Спір у справі №910/14141/24 виник у зв`язку з твердженнями ОСОБА_1 про недійсність договорів застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 у зв`язку з тим, що дані правочини позивачкою не підписувались.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За приписами статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Дослідивши зміст укладених сторонами договорів застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6, суд першої нстанції дійшов правильного висновку, що дані правочини за своєю правовою природою є договорами застави, а тому спірні правовідносини регулюються, в тому числі Главою 49 Цивільного кодексу України.

Статтею 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 574 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 Цивільного кодексу України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Тлумачення вищенаведених норм Цивільного кодексу України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Конструкція частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

У пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229 - 233 Цивільного кодексу України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Отже, тлумачення частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України це є підставою для визнання правочину недійсним.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 Цивільного кодексу України).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

Водночас, укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 Цивільного кодексу України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема їх підписи.

Абзац другий частини першої статті 218 Цивільного кодексу України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 Цивільного кодексу України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

При цьому, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.01.2025 у справі №922/3921/21.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що під час апеляційного перегляду рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24 Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" звертало увагу апеляційного господарського суду, що в апеляційній скарзі у справі №916/1893/24 ОСОБА_1 посилалась на порушення процедури звернення стягнення на предмет застави, оскільки вона не отримувала повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, у той час, як ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі жодним чином (як і у справі в цілому) не згадувала про те, що вона спірні договори застави нібито не підписувала/не укладала з банком. Разом з тим, у справі №910/14141/24 за змістом позову ОСОБА_1 вже посилається на той факт, що не укладала із банком договорів застави та нібито і не підписувала нічого.

Південно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 27.11.2024 у справі №916/1893/24 з приводу таких аргументів сторін зазначено, що жодного аргументу в апеляційній скарзі про те, що спірні договори застави ОСОБА_1 не підписувались апелянтом не наведено; в процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції зустрічних позовних вимог відносно недійсності спірних договорів застави ОСОБА_1 не заявлялось. У свою чергу, ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б могли поставити під сумнів позовні вимоги, і у даному випадку не існувало об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. Також ОСОБА_1 не наведено обставин, які мають значення для вирішення спору та не можуть бути подані у справі, не зазначено обставин, за яких способи доказування у межах справи №916/1893/24 не дають можливості їх встановити.

Так, апеляційним господарським судом у постанові від 27.11.2024 у справі №916/1893/24 надано оцінку договорам застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 в аспекті тверджень ОСОБА_1 про не підписання нею таких правочинів та викладено відповідний висновок у мотивувальній частині судового рішення (постанові) про визнання таких тверджень необґрунтованими (недоведеними), що мало своїм наслідком залишення без змін рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24 про звернення стягнення на заставне майно ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16 та від 22.11.2022 у справі №910/8528/21, у постанові об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19).

Таким чином, доводам ОСОБА_1 про не підписання нею договорів застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 (про неукладеність даних правочинів) надано оцінку у мотивувальній частині постанови Південно-західного апеляційного господарського суду 27.11.2024 (яка набула статусу остаточного судового рішення) у справі №916/1893/24 в межах спору за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави за такими правочинами.

У постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду, зазначаючи про важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, вказала, що задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами, ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

В іншій справі Велика Палата Верховного Суду підтвердила цей висновок, зауваживши, що у разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора або кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту (пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №910/14224/20, провадження №12-20гс22).

Тотожної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі №910/16479/23, в якій вказано, що оскільки бенефіціар вже ініціював інший судовий процес про стягнення грошових коштів за гарантією, і суд першої інстанції частково задовольнив його вимоги, це створило правову визначеність щодо зобов`язань гаранта. За таких обставин, окремий позов гаранта, заявленій у цій справі, про визнання припинення зобов`язань за гарантією не відповідав принципу правової визначеності та ефективного судового захисту. Належне виконання гарантом своїх процесуальних обов`язків вимагало від нього реалізації своїх прав шляхом подання аргументованих заперечень та повного обсягу доказів у вже існуючому провадженні, а не подання нового позову з метою перегляду висновків у справі №910/3268/22 або створення преюдиції.

Зважаючи на те, що порука і гарантія є видами забезпечення виконання зобов`язання, так само як і застава, то викладені висновки касаційного суду слід враховувати при розгляді спірних правовідносин.

Таким чином, в аспекті наведених висновків касаційного суду, ОСОБА_1 вправі була б ініціювати судовий спір з метою доведення відсутності у Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" права вимоги до позивача за оспорюваними договорами застави (в т.ч. з підстав їх неукладеності) лише в умовах правової невизначеності, тобто якби кредитор не ініціював відповідний судовий процес.

Водночас, на момент подання цього позову (18.11.2024) вже існувало рішення Господарського суду Одеської області від 13.08.2024 у справі №916/1893/24. У цій справі, ініційованій Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро", предметом спору було звернення стягнення на предмети застави за тими ж самими договорами застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6. Суд першої інстанції у справі №916/1893/24 задовольнив позов Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", звернувши стягнення на заставне майно ОСОБА_1 , встановивши, що договори застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 підлягають виконанню. Це рішення було оскаржене в апеляційному порядку.

Відтак, ОСОБА_1 повинна була реалізувати свої права на доведення неукладеності договорів застави шляхом подання аргументованих заперечень та повного обсягу доказів у вже існуючому провадженні, а не подання нового позову з метою перегляду висновків у справі №916/1893/24 або створення преюдиції.

З огляду на викладені висновки касаційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що фактично доводи ОСОБА_1 про недійсність договорів застави №310821-ЗАВ/6 та №200123-ЗАВ/6 підлягали оцінці та були розглянуті в межах справи №916/1893/24, у той час, як спір у справі №910/14141/24 був ініційований ОСОБА_1 з метою повторного розгляду вже вирішених доводів/спору щодо недійсності цих правочинів, з метою поставлення під сумнів остаточних судових рішень у справі №910/14141/24, що є недопустимим як в силу національного законодавства, так і міжнародного.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про визнання недійсними договорів застави.

Щодо оскаржуваної протокольної ухвали про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 253 ГПК України протокольна ухвала не підлягає окремому апеляційному оскарженню, однак її правомірність підлягає перевірці апеляційним судом у межах перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів встановила, що суд першої інтанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або звласної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.102 ГПК України, матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи. Експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати. Призначений судом експерт не має права спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання. При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.

Почеркознавча експертиза, яку просила призначити позивачка, є підвидом криміналістичної експертизи, що визначено в п.п.1.2.1. п.1.2. Розділу «І. Загальні положення» Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженій Наказ Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) (далі - Інструкція). Відповідно до вимог п.1.7. Розділу «І. Криміналістичні експертизи» Методичних рекомендацій, для проведення почеркознавчої експертизи експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). У посвідчувальному написі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові виконавця, а також особливості зразка (написані лівою рукою, спеціальним шрифтом тощо).

Таким чином, у разі, якщо експертиза призначена судом матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд. Відбирання зразків для проведення почеркознавчої експертизи проводиться судом у випадку призначення ним експертизи. Відповідно для відібрання експерементальних зразків підпису у даному випадку в обов`язковому порядку повинна бути присутня особа, у якої відбираються такі зразки.

Посилання позивачки у клопотанні до суду першої інстанції, що вільні та експериментальні зразки підпису будуть надані ОСОБА_1 або суду «та/або експертній установі» не відповідає приписам законодавства та є необґрунтованим.

Важливим є те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. При цьому, призначення експертизи в даному випадку не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.104 ГПК України, висновок експерта для суду не має

заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

За приписами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, ОСОБА_1 , як ініціатор проведення експертизи зобов`язана була як у суді першої інстанції та і у суді апеляційної інстанції довести обставини, які однозначно підтвердять необхідність встановлення фактів саме за допомогою експертизи і неможливість їх встановлення в інший спосіб аніж проведення експертизи.

Твердження позивачки, про сумнівність підпису на оспорюваних договорах застави нічим не підтверджено, окрім слів та спростовуються обставинами справи та наявними доказами в матеріалах справи.

На переконання колегії суддів, сама по собі відмова позивачки від вчинення нею дії -укладення договорів застави та додаткової угоди шляхом їх підписання не може бути сприйнята судом як обов`язкова при вирішенні питання призначення експертизи із врахуванням встановлених обставин та доданих доказів. Тобто, поданий обсяг доказів у справі без призначення експертизи дозволяє встановити факт укладення позивачкою договорів застави з банком.

Зважаючи на приписи ст.ст.228, 229 ГПК України, колегія суддів вважає, що безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв`язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи та дотриманню розумних строків для розгляду справи.

Також необґрунтоване призначення експертизи і, як наслідок, зупинення провадження у даній справі, однозначно призведуть до затягування строків розгляду спору, відповідно зумовлять перебування в стані невизначеності учасників процесу, що не узгоджується з положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

На переконання колегії суду, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи та зупинення провадження у справі обґрунтовано виходив про можливість розгляду та вирішення спору по суті на підставі наявних матеріалів справи. Відтак, колегія суддів вважає, доводи позивачки щодо незаконності протокольної ухвали суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи є безпідставними та необгрунтованими.

Колегія суддів вважає інші доводи позивачки, викладені в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржниці не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводів скаржниці із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, позивачка н подала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 та на протокольну ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2025 у справі №910/14141/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/14141/24 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/14141/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 07.07.2025.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім