ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2025 р. Справа№ 925/1447/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Заболотній В.М. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Прудивус М.А. (поза межами приміщення суду),

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року (повний текст складено 25.02.2025 року)

у справі № 925/1447/24 (суддя - Кучеренко О.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкрет-Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом"

про стягнення 582492,85 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Конкрет-Груп" (далі - позивач) звернулося з позовом до Господарського суду Черкаської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" (далі - відповідач) про стягнення 582492,85 грн, з яких: 378144,00 грн основна заборгованість, 189072,00 грн штрафу, 2696,00 грн 3% річних та 12580,85 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки продукції № 21/07/23 від 21.07.2023 року.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року у справі № 925/1447/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкрет-Груп" 2696,00 грн 3% річних, 12580,85 грн інфляційних витрат, 189072,00 грн штрафу. Закрито провадження у частині стягнення 378144,00 грн основної заборгованості.

Не погодившись з рішенням, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" 13.03.2025 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Черкаської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України

Так, за твердженням скаржника, господарські відносини з позивачем у відповідача першопочатково здійснювались не на підставі договору від 21.07.2023 року, а на підставі господарських накладних та товаротранспортних накладних, сам текст договору від 21.07.2023 року було підписано невідомою особою від імені нашого підприємства. Керівник відповідача не підписував означений договір. З даного приводу відповідач має намір окремо звертатись до суду першої інстанції з позовом про визнання означеного договору недійсним.

Крім того, скаржник зауважив, що відповідач не маючи можливості скористатись професійною юридичною підтримкою під час судового розгляду справи судом першої інстанції не заявив, що поставлений позивачем товарний бетон не відповідає вимогам ДСТУ та його марці - М-350 П4 В-25 С20/25.

При цьому, скаржник просив зменшити суму штрафних санкцій, що складають 50% суми нарахованого позивачем боргу.

Водночас, за твердженням скаржника, враховуючи суми, на які було виконано договір зі сторони відповідача, а також враховуючи той юридичний факт, що застосування 50% ставки штрафу навіть до простроченого грошового зобов`язання не містить цілі інституту забезпечення виконання зобов`язань, яким є штраф та є занадто великою майновою відповідальністю для відповідача в порівнянні з частиною виконаного договору, скоріше за все направлено на збагачення позивача за рахунок стягнення штрафних санкцій, а не ведення господарської діяльності, а відтак - протиправним.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" у справі № 925/1447/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" у справі № 925/1447/24 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року у справі № 925/1447/24 з доданими документами повернуто заявникові на підставі ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

16.05.2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" повторно звернувся до суду через «електронний суд» з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити своє рішення, яким задовольнити клопотання відповідача про зменшення стягнення штрафних санкцій, обмежившись стягненням 3% річних та інфляційних втрат. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення штрафних санкцій.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 року у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 року поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Владом" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року у справі № 925/1447/24. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року у справі № 925/1447/24.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник скаржника в судовому засіданні 02.07.2025 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду першої інстанції від 05.02.2025 року у справі №925/1447/24 скасувати та постановити своє рішення, яким клопотанні відповідача про зменшення стягнення штрафних санкцій.

Представник позивача в судовому засіданні 02.07.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду Черкаської області залишити без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 21.07.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНКРЕТ-ГРУП» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЛАДОМ» (покупець) було укладено договір поставки продукції №21/07/2023 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати в встановлений строк (строки) товарний бетон (продукція) у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти продукцію і сплатити за нього грошову суму, на умовах, викладених в договорі.

Відповідно до п. 1.2 договору кількість, строки поставки, асортимент та розгорнута номенклатура продукції, що постачається за цим договором, визначається на підставі заявок покупця та у рахунках-фактурах постачальника, які є невід`ємними частинами договору.

Згідно п. 3.6 договору продукція постачається покупцю силами постачальника за адресою, обумовленою у додатках-специфікаціях до цього договору (об`єкт) на умовах DDP згідно з офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс» в редакції 2010 року.

Право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця з моменту фактичної передачі (завантаження) продукції в транспортний засіб покупця. Датою поставки вважається дата підписання уповноваженими представниками постачальника та покупця товарно-транспортної накладної та отримання продукції (п. 3.7.2 договору).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 ціна продукції, вартість доставки продукції та вартість надання послуг з транспортування встановлюються в специфікаціях до цього договору, які є його невід`ємною частиною. Загальна ціна продукції, що буде постачатись по поговору, дорівнює сумарній вартості всіх партій поставок продукції покупцю. Вартість кожної партії продукції зазначається у відповідній видатковій накладній.

Згідно п. 4.5 договору сторони домовились, що оплата за продукцію, доставку, послуги з транспортування здійснюються покупцем на умовах 100% попередньої оплати згідно з рахунком-фактури.

Покупець здійснює повну оплату поставленої партії продукції і вартості на перевезення протягом 3 банківських днів з моменту отримання цієї партії продукції (п. 4.6 договору).

Відповідно до п. 5.2.1 договору покупець зобов`язаний прийняти продукцію, доставку, послуги з транспортування та цінами, обумовленими в цьому договору та/або Специфікації (додатках) та оплатити їх відповідно до умов цього договору.

За порушення умов цього договору, винна сторона несе відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України. За порушення строків оплати за продукції, передбачених цим договором, терміном до 14 робочих днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення. У разі порушення термінів оплати строком до 14 днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості, якщо порушення термінів оплати триває більше 14 днів, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 50% від суми заборгованості (п.п. 6.1 та 6.3 договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і скріплення відтисками їхніх печаток та діє до повного виконання сторонами зобов`язань, передбачених цим договором (п. 9.1 договору).

Договір підписаний уповноваженими представниками постачальника та покупця та скріплений печатками підприємств.

27.08.2024 року між постачальником та покупцем було підписано специфікацію №17 до договору, згідно з якою сторони за договором узгодили найменування та вартість товару, що буде поставлятися за договором, а саме бетон М-350 П4 В-25 С20/25 за ціною 3744,00 грн з ПДВ за 1 м3.

27.08.2024 року на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв бетон М-350 П4 В-25 С20/25 у кількості 101,00 м3 на загальну суму 378144,00 грн з ПДВ, що підтверджене видатковою накладною №535 від 27.08.2024 року, яка підписана уповноваженими представниками постачальника та покупця та скріплений печатками підприємств.

У відповідності до умов договору, постачання товару відбувалось силами позивача, що підтверджено товарно-транспортними накладними №1204, №1205 від 27.08.2024 року.

Згідно з реєстром товарно-транспортних накладних за 27.08.2024 року вартість поставки у сумі 378 144,00 грн включає в себе вартість товару та вартість послуг перевезення.

Так, предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар на підставі договору поставки.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі за своєю правовою природою є відносинами з поставки товарів, на підставі укладених між сторонами договорів. Зазначені правовідносини урегульовані нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості. Якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов`язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ст.ст. 669, 671, 691 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору такого виду. Договір не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку. Суд також враховує презумпцію правомірності правочину (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Також, судом першої інстанції було встановлено, що на виконання умов договору поставки позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 378 144,00 грн, що підтверджено належними доказами (видатковою накладною №535 від 27.08.2024 року, товарно-транспортними накладними №1204, №1205 від 27.08.2024 року).

Відсутність претензій відповідача щодо неналежної поставки товару, недопоставки, неякісного товару чи іншого невиконання умов спірного договору є доказом належного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За умовами договору, встановлено умова щодо 100% оплати товару, а також умова щодо якої покупець здійснює повну оплату поставленої партії продукції і вартості на перевезення протягом 3 банківських днів з моменту отримання цієї партії продукції. Отже, після отримання партії товару, у відповідача виник обов`язок з оплати його вартості протягом 3 банківських днів з дати поставки відповідної партії товару.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач належним чином свої зобов`язання за договором не виконав та після отримання товару у встановлений договором строк не розрахувався з позивачем та не сплатив вартість поставленого товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у сумі 378 144,00 грн. На суму заборгованості позивачем були нараховані штраф у сумі 189 072,00 грн, 3% річних у сумі 2696,00 грн та інфляційні втрати у сумі 12580,85 грн.

Після звернення позивача з цим позовом до суду, 27.12.2024 року відповідач сплатив на користь позивача 378 144,00 грн основної заборгованості, що підтверджується платіжним документом №1315 від 27.12.2024 року (наявне в матеріалах справи).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина 3 цієї статті).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі у частині стягнення з відповідача 378 144,00 грн основної заборгованості, у зв`язку із відсутністю предмету спору у цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

На суму заборгованості позивачем нараховано відповідачу 3% річних у сумі 2696,00 грн за період прострочення з 31.08.2024 року до 25.11.2024 року та 12580,85 грн інфляційних витрат за цей період.

Судом першої інстанції було перевірено розрахунки позивача 3% річних та інфляційних витрат, та встановлено, що позивачем вірно визначено строк, коли у нього виникло право на нарахування, їх розмір не перевищує можливого розміру такого нарахування, тому позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення у визначеному позивачем розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цих частинах спірне рішення Господарського суду черкаської області від 05.02.2025 року у справі №925/1447/24 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Твердження скаржника, що поставлений позивачем товарний бетон не відповідає вимогам ДСТУ та його марці - М-350 П4 В-25 С20/25, колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється на підставі ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки в частині стягнення основної заборгованості рішення не оскаржується.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідачем була повністю сплачена заборгованість за поставлений товар, відповідно в цій частині відсутній предмет спору.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 189072,00 грн штрафу на підставі п. 6.3 договору, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6.3 договору, у разі порушення термінів оплати строком до 14 днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості, якщо порушення термінів оплати триває більше 14 днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 50% від суми заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач порушив строк оплати товару (протягом 3 банківських днів до 30.08.2025 року), сплативши його вартість під час розгляду справи, тобто відповідачем були порушені терміни оплати продукції більше 14 днів, тому в силу умов договору він зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 50% від суми заборгованості, тобто 189 072,00 грн (378 144,00 грн * 50%).

Колегія суддів перевіривши розрахунок штрафу, погоджується з висновком суду першої інстанції, що він є арифметично вірним та відповідає умовам договору.

З огляду на встановлення судом факту порушення відповідачем умов договору, за яке договором передбачено відповідальність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині у сумі 189 072,00 грн.

Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що керівник відповідача не підписував договір поставки продукції №21/07/2023 від 21.07.2023 року, відповідно у суду відсутні підстави для нарахування штрафу відповідно до п. 6.3 договору, оскільки останнє не підтверджено жодними належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу доказами.

При цьому, колегія суддів відзначає, що видаткова накладна №535 від 27.08.2024 року та товарно транспорті накладні, які були підписані відповідачем та скріплені відповідною печаткою без зауважень - містять посилання на договір поставки продукції №21/07/2023 від 21.07.2023 року.

Щодо наявності підстав для зменшення штрафних санкцій, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Так, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 року у справі №911/952/22.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст. 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Проте, відповідач не довів наявність обставин, передбачених законодавством для зменшення розміру його відповідальності за неналежне виконання свого зобов`язання з оплати поставленого товару.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідач не звертався до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про зменшення штрафних санкцій.

З огляду на таке, судова колегія не вбачає жодних підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладене ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам скаржника із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Владом" на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року у справі № 925/1447/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 року у справі №925/1447/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №925/1447/24 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата підписання 07.07.2025 року.