ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/1120/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова (61072, м. Харків, вул. Вартових Неба, буд. 55А)
до 1. Харківської обласної ради (61002, м. Харків, вул. Сумська, буд. 64) , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Театральні Зустрічі" (61057, м. Харків, вул. Сумська, буд. 25) , 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне" (61057, м. Харків, вул. Сумська, буд. 25) 4. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про визнання незаконним та скасування пункту додатку до рішення, визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії.
за участю представників:

прокурор - Панова М.С.;

відповідач 1 - не з`явився;

відповідач 2 - Новікова О.М.;

відповідач 3 - не з`явився;

відповідач 4 - Докашенко Д.В.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів: 1. Харківської обласної ради, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Театральні Зустрічі", 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне", 4. ОСОБА_1 , згідно вимог якої просить суд:

1. Визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити його.

2. Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі.

3. Визнати незаконним та скасувати п. 4 додатку 2 до рішення VI сесії Харківської обласної ради VI скликання "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" від 21.04.2011 №145-VI.

4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.10.2011 №70-В, укладений між Харківською обласної радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне" (), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Т.П. і зареєстрований в реєстрі за №2895.

5. Визнати недійсним договір іпотеки від 28.03.2019, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Театральні зустрічі" () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в реєстрі за номером 1480 в частині об`єкту нерухомого майна "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25 (на теперішній час: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7" по АДРЕСА_2 ).

6. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Театральні Зустрічі" () на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради () об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1,2,49,53,54,56,59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, просить суд судові витрати покласти на відповідачів.

Відповідно до частини 6, 8 статті 176 ГПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру

Враховуючи, що відповідачем 4 у позовній заяві вказано фізичну особу, суд на виконання положень частини 6, 8 статті 176 ГПК України, звернувся з запитом до Єдиного державного демографічного реєстру з метою отримання інформації про офіційне місце реєстрації ОСОБА_1 та отримав відповідь №1250800, яку долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 31.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 29.04.2025 об 11:40. При цьому звернуто увагу відповідача 3 - ТОВ "Кафе "Театральне", що відповідно до положень частини 6 статті 6 та частини 7 статті 42 ГПК України, відповідач 3 зобов`язаний зареєструвати свій електронний кабінет в системі "Електронний суд".

04.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області зареєстровано уточнену позовну заяву (вх. №8449), в якій з урахуванням допущених технічних описок та помилок прокурор просить суд вважати правильною позовну заяву у поданій редакції, яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

10.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області зареєстровано заяву про забезпечення позову (вх. №8983), в якій прокурор просить суд задовольнити заяву про забезпечення позову. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, а саме: нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії з цим майном. Судові витрати покласти на відповідачів та стягнути за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, UA0007171, код класифікації видатків бюджету- 2800.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.04.2025 заяву керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова про забезпечення позову (вх. №8983 від 10.04.2025) задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, а саме: нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії з цим майном.

15.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від відповідача 2 зареєстровано відзив на позовну заяву (вх. №9329), в якому заперечує проти позовної заяви та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, який досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у вказаній заяві по суті справи відповідачем 2, зокрема, зазначено, що 14.10.2011 між Харківською обласною радою та ТОВ "Кафе "Театральне" укладено договір купівлі-продажу №70-В, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.В. і зареєстрований в реєстрі за №2895, на підставі якого шляхом викупу за 3036000,00 грн., до ТОВ "Кафе "Театральне" передано у власність майно, яке було орендовано на підставі договору оренди, а саме: нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, загальною площею 1031,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7", розташовані в за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25. Згідно договору купівлі-продажу від 23.11.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Івановою О.С. та зареєстрованого у реєстрі за №2667, ТОВ "Кафе "Театральне" продало ТОВ "Театральні зустрічі" вищезазначені нежитлові приміщення.

Відповідач 2 зазначає, що сторони на законних підставах провели процедуру приватизації та уклали відповідний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень. Право власності на майно за ТОВ "Театральні зустрічі" зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.10.2016 р. Крім того, вказує, що між ТОВ "Театральні зустрічі" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 28.03.2019 р., який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований в реєстрі №1480. За вказаним договором спірне майно передане в іпотеку ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_2 за договором позики від 26.03.2019 р. на суму 500000,00 грн. із строком повернення грошей не пізніше 26.03.2022 р. Також, 11.11.2019 внесені зміни до об`єкту нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення підвалу 2-го рівня № 1-:-40, загальною площею 902,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7" змінено на нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№ 1, 2, 49, 53, 54, 56, 59,І загальною площею 1055,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7".

Відзначає, що позовні вимоги про визнання незаконним і скасування пункту З додатку 2 до рішення VI сесії Харківської обласної ради VI скликання "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" від 21.04.2011 №145-VI та про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.10.2011 № 70-В, укладеного між Харківською обласної радою та Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ "Кафе "Театральне" (), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Т.П. і зареєстрованого в реєстрі за №2895 - не підлягають задоволенню саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади Харківської області (аналогічний висновок викладено в пунктах 73, 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Щодо вимоги про витребування спірного нерухомого майна у Товариства з обмеженою відповідальністю "Театральні Зустрічі" на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради звертає увагу, що застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судом ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права. Зазначає, що у позивача відсутні докази, які свідчили б про недобросовісність відповідача - 2. Не можуть бути прийнятими до уваги доводи прокуратури щодо пов`язаності відповідача 2 та ТОВ "Кафе "Театральне", оскільки позивачем не доведено, як чином було порушено процес приватизації в момент укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості між сторонами. Тобто позовна вимога про витребування майна спрямована до відповідача 2, який не був учасником приватизації та при укладенні договору купівлі-продажу з ТОВ "Кафе "Театральне", добросовісно покладалася на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та не знала і не мала знати про існування порушених прав територіальної громади Харківської області, про які стверджує прокурор. Матеріали справи не містять доказів пов`язаності відповідача 2 та ТОВ "Кафе "Театральне" у їх діях щодо приватизації та відчуження майна з порушенням інтересів територіальної громади. Будь-яких доказів обізнаності відповідача 2 про порушення порядку приватизації майна або наявності обмежень по відчуженню такого майна під час його приватизації ТОВ "Кафе "Театральне" матеріали справи не містять. Тобто прокуратурою жодним чином не було обґрунтовано недобросовісність поточного власника майна відповідача 2, тому вимоги прокуратури про витребування у добросовісного набувача на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради спірного об`єкта нерухомого майна не підлягають задоволенню.

Щодо визнання недійсним договору іпотеки зареєстрованого 28.03.2019 в реєстрі за №1480, укладеного між відповідачем - 2 та ОСОБА_1 відповідач 2 вказує, що визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.10.2011 №70-В, укладеного між Харківською обласної радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне" (), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Т.П. і зареєстрованого в реєстрі за №2895 не підлягають задоволенню саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади Харківської області. Виходячи з ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" договір іпотеки, як і основне зобов`язання, також не підлягає задоволенню з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади Харківської області.

15.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від відповідача 4 зареєстровано відзив на позовну заяву (вх. №9382), в якому заперечує проти позовної заяви та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, який досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у вказаній заяві по суті справи відповідачем 4, зокрема, зазначено, відповідач 4 дізнався лише з позовної заяви, що було укладено договір оренди нежитлових приміщень від 15.09.2001 між Харківським державним академічним театром опери та балету ім. М.В. Лисенка (орендодавець) та ТОВ "Кафе "Театральне" (орендар), згідно якого в строкове платне користування орендарю передані нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, загальною площею 1031,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7", розташовані в за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25. Відповідно до умов договору нежитлові приміщення належали територіальним громадам сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради. Встановлено строк дії договору до 15.09.2016р. Також відповідач 4 дізнався лише з матеріалів справи, що вищезазначене майно підлягало приватизації. Рішенням VI сесії VI скликання Харківської обласної ради від 16.06.2011р. №192-VI "Про внесення змін до додатку 2 до рішення обласної ради від 21 квітня 2011 р. №145-VI "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" доповнено перелік об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що підлягають відчуженню шляхом викупу, зокрема п. 4 - нежитлові підвальні приміщення загальною площею 1031,8 кв.м, що відображаються на балансі обласного комунального підприємства Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка та перебувають в оренді ТОВ "Кафе "Театральне". Орендар 29.06.2011 р. звернувся до Харківської обласної ради з листом про приватизацію орендованого майна шляхом викупу. Таким чином, ТОВ "Кафе "Театральне" було учасником приватизації вищезазначеного майна, а не ТОВ "Театральні Зустрічі", з яким укладено договір іпотеки.

ОСОБА_1 не знав і не міг знати про приватизацію орендованого майна шляхом викупу. У подальшому, як стало відомо із матеріалів справи, 14.10.2011 між Харківською обласною радою та ТОВ "Кафе "Театральне" укладено договір купівлі-продажу №70-В, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.В. і зареєстрований в реєстрі за №2895, на підставі якого шляхом викупу за 3036000,00 грн., до ТОВ "Кафе "Театральне" передано у власність майно, яке було орендовано на підставі договору оренди, а саме: нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, загальною площею 1031,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7", розташовані в за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25. Згідно договору купівлі-продажу від 23.11.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Івановою О.С. та зареєстрований у реєстрі за №2667, ТОВ "Кафе "Театральне" продало ТОВ "Театральні Зустрічі" вищезазначені нежитлові приміщення. Право власності на майно за ТОВ "Театральні Зустрічі" зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.10.2016 р.

Між ТОВ "Театральні Зустрічі" (іпотекодавець, майновий поручитель) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель), укладено договір іпотеки від 28.03.2019 р., який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований в реєстрі за №1480. Нотаріусом перевірено відсутність заборон відчуження, та будь-яких обтяжень речових прав, податкової застави за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, на момент укладення договору іпотеки не виникало сумніву щодо відсутності належного права власності у іпотекодавця. Договір купівлі-продажу від 23.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Івановою О.С. та зареєстрований у реєстрі за №2667, що укладений між ТОВ "Кафе "Театральне" та ТОВ "Театральні Зустрічі", та об`єктом продажу якого є спірні нежитлові приміщення, визнанню недійсним не підлягав, є чинним. Зазначає, що основне зобов`язання договір позики від 26.03.2019 на суму 500000,00 грн. із строком повернення грошей не пізніше 26.03.2022 є дійсним зобов`язанням, позивач не ставив під сумнів положення цього договору.

17.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від прокурора зареєстровано відповідь на відзиви (вх. №9614), в яких заперечує проти доводів відповідачів, що викладені у відзивах на позовну заяву та просить суд позов задовольнити, яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

В обґрунтування заперечень у вказаній заяві по суті справи прокурором, зокрема, зазначено, що оскарження рішення міської ради є ефективним та належним способом захисту. Спірне нерухоме майно відчужено без волевиявлення власника, особою, яка не мала права на його відчуження, тому право власності у визначеному законом порядку до наступних набувачів не перейшло. На момент вибуття з комунальної власності спірного майна засновником ТОВ "Кафе "Театральне" був ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_2 ), який також був засновником ТОВ "Оберіг-Плюс" (), яке в свою чергу стало засновником ТОВ "Театральні Зустрічі" - теперішнього власника спірного майна. Вказане, на думку прокурора, доводить пов`язаність ТОВ "Кафе "Театральне" та ТОВ "Театральні зустрічі". З огляду на статтю 387 ЦК України, дійсний власник майна Харківська обласна рада має безспірне право на витребування вищевказаного майна, яке вибуло з комунальної власності без достатніх правових підстав.

Зазначає, що з огляду на невідповідність змісту спірного договору купівлі-продажу від 23.11.2011 №2667 вимогам частини 1 статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику, враховуючи, що право власності до покупця за вказаним договором не перейшло, оскільки законним власником спірного майна є Харківська обласна рада, визначеною частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності спірного іпотечного договору від 28.03.2019 є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частиною 1 ст. 203 цього Кодексу, а саме: невідповідність вимогам абз.1 частини 1 статті 5 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої, предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності; невідповідність інтересам держави в особі Харківської обласної ради, яка є законним власником відповідних нежитлових приміщень.

Отже, прокурор вважає, що оскільки ТОВ "Театральні зустрічі" на момент укладення іпотечного договору від 28.03.2019 право власності на спірні нежитлові приміщення, які в подальшому передано ОСОБА_1 , в іпотеку, у законний спосіб набуто не було (незважаючи на проведену державну реєстрацію такого права), згаданий іпотекодавець не мав прав власника на розпорядження нежитловими приміщеннями, а тому спірний договір іпотеки укладено з порушенням вимог законодавства, що відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України дає обґрунтовані підстави для визнання його недійсним.

17.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від представника відповідача 2 зареєстровано заяву про вступ у справу як представника (вх. №9616), в якій просить суд залучити у справу в якості представника 2 та надати доступ до електронної справи №922/1120/25 в підсистемі "Електронний суд", яку з метою реалізації принципів рівності та змагальності сторін, задоволено судом.

22.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від відповідача 2 зареєстровано заперечення (вх. №9979), в яких проти висновків та доводів прокурора заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позову, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

25.04.2025 в системі діловодства Господарського суду Харківської області від відповідача 4 зареєстровано клопотання про відкладення підготовчого засідання (вх. №10248).

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.04.2025 у зв`язку з необхідністю додаткового часу для дослідження матеріалів справи та надання можливості усім учасникам процесу скористатись своїми процесуальними правами та обов`язками, клопотання відповідача 4 про відкладення підготовчого засідання задоволено, підготовче засідання відкладено на 20.05.2025 о 12:00 на підставі статті 183, 232, 233 ГПК України.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.05.2025 враховуючи, що у справі виконані усі завдання підготовчого засідання, визначені частиною 1 статті 177 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.06.2025 о 12:00 на підставі пункту 3 частини 2 статті 185 ГПК України.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.06.2025 відкладено судове засідання на 24.06.2025 об 11:40 на підставі статті 201, 216, 232, 233 ГПК України.

Прокурор у судове засідання з`явився, позову заяву підтримав, просив суд задовольнити.

Представники відповідача 2, 4 у судове засідання з`явилися, проти позову заперечили, просили суд у позові відмовити.

Інші учасники справи у призначене судове засідання не з`явилися.

Суд зазначає, що 18.10.2023 введено в дію зміни, що внесені в Господарський процесуальний кодекс України Законом України №3200-IX від 29.06.2023 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документам", який набрав чинності 21.07.2023.

Відповідно до частини 5 статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 7 статті 6 ГПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З 05.10.2021 офіційно почали функціонувати три підсистеми (модулі) ЄСІТС: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку.

Положеннями п. 17 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, визначено, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.

Отже, чинним процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони про дату, час та місце судового засідання - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет".

Правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/6322/21, від 29.06.2022 у справі №906/184/21.

Разом з тим, копії процесуальних документів у даній справі із визначеними у них датою, часом та місцем проведення судових засідань було доставлено до зареєстрованого Електронного кабінету Харківської обласної ради, про що свідчать довідки про доставку електронних листів до зареєстрованого Електронного кабінету.

Пунктом 2 частини 6 статті 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Крім того, враховуючи, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне" не було зареєстровано Електронний кабінет в ЄСІТС відповідно до частини 6 статті 6 та частини 7 статті 42 ГПК України, а тому з метою повідомлення вказаного учасника справи про розгляд даної справи, копії процесуальних документів із визначеними у них датою, часом та місцем проведення судових засідань надіслано засобами поштового зв`язку на належну адресу, що вказана у позовній заяві та яка підтверджена відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які повернулись на адресу суду без доказів вручення адресату із довідкою відділення оператора поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Пунктами 5 частини 6 статті 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Разом з тим, суд зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному разі суду.

Аналогічний правовий висновок знайшов своє змістовне відображення у численних постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №908/3468/13, від 13.01.2020 у справі №910/22873/17.

Окрім того, за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвали Господарського суду Харківської області по справі №922/1120/25 було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що вбачається за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що учасники справи повідомлені належним чином про розгляд даної справи. Водночас судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів для обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також заслухавши вступне слово присутніх у судовому засіданні прокурора та представників відповідачів 2, 4, суд установив наступне.

Щодо обґрунтування підстав представництва прокурором інтересів держави.

Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції передбачено, що на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та в порядку, що визначені законом.

Згідно з статтею 131-1 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури визначено законом.

Вимогами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 6 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звернутися до суду з позовом (заявою, поданням); вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи; брати участь у розгляді справи; подавати цивільний позов під час кримінального провадження випадках та в порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 висловлено правову позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріального або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відтак, звернення до суду з позовом та пред`явлення позовних вимог до відповідача є правом особи, яким вона розпоряджається на власний розсуд.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор, як особа, яка користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу, самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або відсутність такого.

Системне тлумачення положень частин 3 - 5 статті 53 ГПК України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Разом з тим, що б інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Обґрунтовуючи право на звернення до суду в інтересах держави у справі прокурором у позовній заяві зазначено, що право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

З огляду на зазначене вище, приймаючи до уваги, що Харківська обласна рада представляє інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області, однак, у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, прокурор самостійно подає вказаний позов. У цьому випадку звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Отже, Харківська обласна рада є органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави та спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ та міст Харківської області.

Суд зазначає, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна рада. Проте, у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке, на думку прокурора, є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади сіл, селищ, міст Харківської області, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення відповідної ради відповідачем (правова позиція у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №922/1441/19, від 24.09.2020 у справі №922/3272/18).

Встановлена Законом України "Про прокуратуру" умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 дійшла таких висновків: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: - відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; - орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

На підставі вище наведеного та наявних в матеріалах справи доказів, а також аргументів прокурора, наведених ним у позові, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Щодо суті спору, суд виходить з наступного.

Обставини справи свідчать, що Шевченківською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 07.03.2023 за частиною 1 статті 366 КК України. Під час досудового розслідування окружною прокуратурою в Харківській обласній раді в порядку статті 93 КПК України отримано ряд приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25.

Вивченням приватизаційної справи щодо нежитлових підвальних приміщень загальною площею 1031,8 кв.м, що відображаються на балансі ОКП Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка та перебувають в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне" встановлено, що 15.09.2001 між Харківським державним академічним театром опери та балету ім. М.В. Лисенка (далі - орендодавець) та ТОВ "Кафе "Театральне" (далі - орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень (далі - договір оренди).

Відповідно до умов пункту 1.1. договору оренди згідно з Законом України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування приміщення (в комплексі приміщень Харківського академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка), що розташовані за адресою: Україна, м. Харків, вул. Сумська, буд. №25. Загальна площа нежитлових приміщень складає 1031,8 кв.м., вартість яких визначена відповідно до експертної оцінки, складеної станом на 28 березня 2001 р. та становить 375000,00 грн.

Згідно умов пункту 1.2. договору оренди вказані площі використовуються для організації кафе.

Відповідно до умов договору оренди орендар має право: з письмового дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості (п. 5.2.); на проведення ремонтних робіт в орендованих приміщеннях при наявності узгодженої проектної документації та з письмового дозволу орендодавця за власні кошти без заліку їх в рахунок орендної плати (п. 5.6.)

Згідно умов пункту 5.7. договору оренди у разі, коли орендарем з дозволу орендодавця здійснено за рахунок власних коштів покращення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкту оренди без його пошкодження і якщо ці покращення склали не менш як 25 (двадцять п`ять) відсотків оціночної вартості орендованого майна, орендар має переважне право на викуп цього майна.

Відповідно до пункту 9.1. договору оренди договір діє строком на п`ятнадцять років з 15 вересня 2001 р. по 15 вересня 2016 р.

На підставі вказаного договору в строкове платне користування орендарю передано приміщення в комплексі приміщень Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка, що розташовані за адресою: Україна, м. Харків, вул. Сумська, 25 (нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-7"), які належали територіальним громадам сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради відповідно до акта прийому-передачі від 15.09.2001.

Рішенням VI сесії VI скликання Харківської обласної ради від 16.06.2011 №192-VI "Про внесення змін до додатку 2 до рішення обласної ради від 21.04.2011 р. №145-VI "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" доповнено перелік об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що підлягають відчуженню шляхом викупу, зокрема, п. 4 - нежитлові підвальні приміщення загальною площею 1031,8 кв.м, що відображаються на балансі обласного комунального підприємства Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка та перебувають в оренді ТОВ "Кафе "Театральне".

Матеріали справи свідчать, що 29.06.2011 орендар звернувся до Харківської обласної ради з заявою про приватизацію орендованого майна шляхом викупу.

18.07.2011 між Харківською обласною радою, Українсько-російською товарною біржею (суб`єкт оціночної діяльності) та ТОВ "Кафе "Театральне" (покупець) було укладено договір №98 на проведення незалежної оцінки, відповідно до умов пункту 1.1. якого, за результатами конкурсу по залученню суб`єктів оціночної діяльності по оцінці майна Харківська обласна рада доручає, а суб`єкт оціночної діяльності приймає на себе обов`язки по виконанню робіт з проведення незалежної оцінки об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області: нежитлові підвальні приміщення загальною площею 1031,8 м.кв., що відображаються на балансі обласного комунального підприємства Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка та перебувають в оренді ТОВ "Кафе "Театральне", за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25 та приватизуються шляхом викупу.

Українсько-російською товарною біржою 29.07.2011 складено звіт про оцінку нежитлових підвальних приміщень 1 поверху в будівлі літ "А-7", загальною площею 1031,8 кв.м, відповідно до якого вартість зазначеного майна для приватизації шляхом викупу станом на 30.06.2011 склала 3036000 грн.

Крім того, матеріали справи свідчать, 14.10.2011 між Харківською обласною радою (продавець) та ТОВ "Кафе "Театральне" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №70-В, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Т.П. і зареєстрований в реєстрі за №2895 (далі - договір купівлі-продажу).

Відповідно до пункту 1.1. договору купівлі-продажу продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується сплатити продавцю ціну продажу, відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, та прийняти по акту приймання-передачі нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, I,II загальною площею 1031,8 м.кв., в нежитловій будівлі літ. "А-7", 1990 р. будівництва, що відображається на балансі обласного комунального підприємства Харківського державного академічного театру опери та балету ім. М.В. Лисенка, перебувають в оренді ТОВ "Кафе "Театральне" та розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25, а також виконати інші умови, передбачені договором.

Пунктом 2.1. договору купівлі-продажу передбачено, що об`єктом договору є нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, I,II ,загальною площею 1031,8 м.кв., в нежитловій будівлі літ. "А-7", розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25.

Відповідно до пункту 2.2. договору купівлі-продажу згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності - Українсько-Російської товарної біржи, затвердженого 18.08.2011 року головою Харківської обласної ради, вартість об`єкта становить - 2530000,00 грн. без урахування ПДВ; 506000,00 грн. - ПДВ; 3036000,00 з урахуванням ПДВ.

Пунктом 2.3. договору купівлі-продажу погоджено, що вказаний в договорі об`єкт продається за 3036000,00 грн., у тому числі ПДВ - 506000,00 грн.

23.11.2011 ТОВ "Кафе "Театральне" уклало договір купівлі-продажу з ТОВ "Театральні зустрічі" (), посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Івановою О.С. та зареєстрований у Реєстрі за номером 2667, за умовами якого відчужило останньому спірні нежитлові приміщення. Право власності на майно за ТОВ "Театральні зустрічі" зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.10.2016, номер запису про право власності 16787796, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Матеріали справи свідчать, що 28.03.2019 р. між ТОВ "Театральні зустрічі" (іпотекодавець - майновий поручитель) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в Реєстрі за номером 1480 (далі - договір іпотеки).

Згідно погоджених умов пункту 1 договору іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_3 (боржник) за укладеним з іпотекодержателем договором позики від 26.03.2019 на суму 500000,00 грн. з строком повернення грошей не пізніше 26.03.2022, іпотекодавець надає в іпотеку іпотекодержателю належні йому, зокрема, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (предмет іпотеки).

Також, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.11.2019 внесено зміни до об`єкту нерухомого майна, а саме: "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", об`єкт житлової нерухомості: Ні" змінено на "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№ 1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", об`єкт житлової нерухомості: Ні". Зміни внесені на підставі інформаційної довідки б/н від 28.08.2019 та технічного паспорту від 21.03.2019, виданих ФОП Чекригіною Т.С. Згідно довідки ФОП Чекригіної Т.С. від 28.08.2019 нумерація приміщень та показники площі змінилися в результаті перепланування, а саме демонтажу капітальних перегородок між нежитловими приміщеннями. Вказане також підтверджується порівнянням технічних паспортів на приміщення підвалу від 29.06.2011 та від 21.03.2019.

В обґрунтування позовних вимог прокурором зазначено, що рішення обласної ради від 21.04.2011 №145-VI (зі змінами, внесеними рішенням Харківської обласної ради від 16.06.2011 №192-VI) є незаконним та підлягає скасуванню в частині (позиція 4 додатку 2), у зв`язку з тим, що прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. ст. 11, 18 Закону України, договір купівлі-продажу від 14.10.2011 №70-В підлягає визнанню недійсним, а майно підлягає витребуванню у комунальну власність.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Згідно з частиною 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Згідно статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як зазначено в статті 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 частини 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності для позивача можливості захисту його права.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.6).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.6.) від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 29)).

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц та від 02.02.2021 у справі №925/642/19.

У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19 також зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Оспорювання ж рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, також не є ефективним способом захисту прав. При цьому, позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 01.10.2019, 15.10.2019 у справах №911/2034/16 та №911/3749/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17).

Отже, оскільки у даному разі прокурор прагне повернення спірного нерухомого майна у володіння територіальної громади сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради, то належною (ефективною) позовною вимогою є вимога про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Театральні Зустрічі" () на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради () об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.06.2024 по справі №922/461/22, від 11.03.2025 у справі №922/647/22.

Враховуючи вище викладене, та з огляду на те, що станом на дату звернення прокурора з позовом до суду про визнання незаконним та скасування п. 4 додатку 2 до рішення VI сесії Харківської обласної ради VI скликання "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" від 21.04.2011 №145-VI, яке вже було реалізовано та вичерпало свою дію його виконанням, а саме шляхом укладення спірного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.10.2011 №70-В, у задоволенні позовних вимог про: 1) визнання незаконним та скасування п. 4 додатку 2 до рішення VI сесії Харківської обласної ради VI скликання "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" від 21.04.2011 №145-VI; 2) визнання недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.10.2011 №70-В, укладений між Харківською обласної радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кафе "Театральне" (), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Погрібною Т.П. і зареєстрований в реєстрі за №2895, необхідно відмовити саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова (постанова Великої Палати Верховного Суду від14.11.2018 у справі №183/1617/16, постанова Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №922/461/22, від 11.03.2025 у справі №922/647/22).

Суд зазначає, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Оскільки обрання прокурором неналежного (неефективного) способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування п. 4 додатку 2 до рішення VI сесії Харківської обласної ради VI скликання "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" від 21.04.2011 №145-VI та про визнання недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.10.2011 №70-В, незалежно від інших встановлених судом обставин, то це виключає необхідність надання судом оцінки будь-яким іншим аргументам сторін щодо наведених вище позовних вимог, які задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 28.03.2019, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Театральні зустрічі" () та ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в реєстрі за номером 1480 в частині об`єкту нерухомого майна "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (на теперішній час: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7" по АДРЕСА_2 ), суд зазначає наступне.

Як зазначено судом вище та убачається з матеріалів справи, 28.03.2019 між ТОВ "Театральні зустрічі" (іпотекодавець, майновий поручитель) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в Реєстрі за номером 1480 (далі - договір іпотеки).

Згідно погоджених умов пункту 1 договору іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_3 (боржник) за укладеним з іпотекодержателем договором позики від 26.03.2019 на суму 500000,00 грн. з строком повернення грошей не пізніше 26.03.2022, іпотекодавець надає в іпотеку іпотекодержателю належні йому, зокрема, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (предмет іпотеки).

Прокурором в обґрунтування вказаної позовної вимоги зазначено, що з огляду на невідповідність змісту договору купівлі-продажу від 23.11.2011 №2667 вимогам частини 1 статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику, враховуючи, що право власності до покупця за вказаним договором не перейшло, оскільки законним власником спірного майна є Харківська обласна рада, визначеною частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності спірного іпотечного договору від 28.03.2019 є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частиною 1 статті 203 цього Кодексу, а саме: невідповідність вимогам абзацу 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про іпотеку", оскільки предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності; невідповідність інтересам держави в особі Харківської обласної ради, яка є законним власником відповідних нежитлових приміщень.

Суд зазначає, що відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом належної юрисдикції.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу наведеної норми права вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Разом з тим, у статті 546 ЦК України передбачено можливість забезпечення виконання зобов`язання. Таке забезпечення здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, якими є порука, неустойка, гарантія, застава, притримання, завдаток та інші види, передбачені договором або законом.

Правочин щодо забезпечення зобов`язання є акцесорним, додатковим, виникає лише у зв`язку з основаним зобов`язанням та залежить від долі останнього.

Згідно статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права тощо), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (стаття 576 ЦК України).

Відповідно до статті 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно частини 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Тобто, іпотека - це вид акцесорного зобов`язання, яке нерозривно пов`язане з основним і залежить від долі основного зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала в постановах від 01.03.2018 у справі №461/12052/15-ц, від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад спору, у якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові 13.03.2018 у справі №415/2542/15-ц виснувала, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок також викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/1733/18, від 19.03.2019 у справі №904/2526/18, від 19.03.2019 у справі №904/2538/18.

Натомість з матеріалів справи убачається, що означений іпотечний договір укладено поза межами приватизаційних відносин, які завершились набуттям права приватної власності ТОВ "Кафе "Театральне" за договором купівлі-продажу від 14.10.2011 на спірні нежитлові приміщення.

Водночас аналіз змісту умов іпотечного договору свідчить про те, що спірний іпотечний договір укладено на забезпечення зобов`язань за договором позики від 26.03.2019 між двома фізичними особами, який (договір позики) навіть не є спірним у межах ініційованого прокурором провадження. При цьому прокурором у позовній заяві також зазначено, що за вказаним договором спірне майно передано в іпотеку ОСОБА_1 задля забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_3 .

З огляду на вище вказане, суд констатує, що за наявними матеріалами справи відповідач 4 (сторона спірного іпотечного договору іпотекодержатель) виступає у відповідних правовідносинах як фізична особа, а не суб`єкт господарювання, а сам характер основного (позика) та забезпечувального (іпотека) зобов`язання не дають підстав для їх кваліфікації як господарських.

Відтак, встановлені обставини справи та наведені прокурором обґрунтування унеможливлюють віднесення позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договір іпотеки від 28.03.2019, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в реєстрі за номером 1480 у відповідній частині до юрисдикції господарських судів у світлі приписів статті 20 ГПК України, а тому відповідна вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №922/1120/25 в частині позовної вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про визнання недійсним договір іпотеки від 28.03.2019, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Театральні зустрічі" () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в реєстрі за номером 1480 в частині об`єкту нерухомого майна "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 25 (на теперішній час: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7" по АДРЕСА_2 ) на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Щодо позовної вимоги прокурора про витребування у ТОВ "Театральні Зустрічі" () на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Харківської області в особі Харківської обласної ради () об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1,2,49,53,54,56,59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.

Разом з тим, суд звертає увагу, що застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

Отже, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 321, 388 ЦК України застосовність віндикаційного способу судового захисту узалежнена від наявності у відповідної особи, а саме відповідних територіальних громад в особі Харківської обласної ради права власності на спірне майно.

Водночас наявність такого права власності на спірне майно (його збереження попри наявний ланцюг відчуження на користь кінцевого набувача) за змістом статті 330 ЦК України передбачає необхідність попереднього встановлення фактів: вибуття спірного майна з володіння власника не з його волі; подальше відчуження первісним набувачем такого майна за відсутністю у нього права на це.

У разі встановлення вказаних фактів, можливість констатації яких у контексті розглядуваного спору вимагає попереднього доведення порушення процедури приватизації спірного майна (обрання способом приватизації його викуп), доречними будуть висновки щодо наявності/відсутності добросовісності останнього набувача в контексті оцінки пропорційності втручання у його право "мирного володіння майном" за трискладовим тестом ст.1 Першого протоколу ЄКПЛ.

У даному разі прокурор вважає, що рішення VI сесії Харківської обласної ради VI скликання від 21.04.2011 №145-VI в частині п. 4 додатку 2 є незаконним через безпідставність обрання способу приватизації шляхом викупу, однак такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи та застосовним до таких обставин норм матеріального права.

Частина 1 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, що діяла на момент прийняття відповідачем 1 спірного рішення) містила 3 окремі (самостійні) підстави застосування процедури приватизації шляхом викупу щодо об`єктів: 1) не проданих на аукціоні, за конкурсом; 2) включених до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу; 3) зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України "Про оренду державного майна".

Прокурор в обґрунтування позовної заяви стверджує, що викуп був визначений вказаною вище підставою (3), проте таке визначення, на думку прокурора, не може бути обґрунтованим, оскільки сам договір оренди укладено 15.09.2001 із порушенням вимог статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2296-XII (в редакції від 12.06.2011) через відсутність згоди власника Харківської обласної ради на момент укладання такого договору та у зв`язку із недотримання орендарем умови пункту 5.7 договору оренди від 15.09.2001 щодо обсягу здійснення невідокремлюваних поліпшень на момент викупу об`єкта оренди.

Натомість суд зазначає, що позиція прокурора щодо застосовності підстави (3) для викупу є помилковою, адже вона передбачає необхідність існування відповідного договору оренди, укладеного до набрання чинності Законом "Про оренду державного майна".

В контексті наведеного вище, суд звертає увагу, що Закон України "Про оренду державного майна" був запроваджений внаслідок внесення змін до Закону України "Про оренду майна державних підприємств та організацій" згідно із Законом України №98/95-ВР, та набрав чинності 16.05.1995 задовго до укладання розглядуваного у цій справі договору оренди від 15.09.2001.

Отже, вказаний хронологічний аспект виключає у даному разі розглядувану прокурором застосовність (3) підстави для викупу у розумінні частини 1 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та усуває потребу дослідження виконання умови договору оренди від 15.09.2001 щодо переважного права орендаря на викуп цього майна. При цьому слід зазначити, що рішення Харківської обласної ради опосередковує (2), а не (3) підставу для застосування викупу.

За змістом частини 2 статті 10 та частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення про викуп та укладання на його виконання договору купівлі-продажу від 14.10.2011) саме Харківська обласна рада була управнена здійснювати функції власника спірного майна, що узгоджується із статтею 327 ЦК України, та за змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачає можливість вчинення дій з розпорядження таким майном.

При цьому, слід зазначити, що діюче приватизаційне законодавство в редакції на момент ухвалення рішення про спосіб приватизації та укладання договору купівлі-продажу не визначало спеціальних обмежень/застережень щодо дискреційного права Харківської обласної ради обрати приватизацію саме шляхом викупу.

Посилання прокурора в обґрунтування іншого на судову практику в інших справах є нерелевантними, оскільки стосуються обставин відчуження комунального майна за іншого нормативного регулювання, тоді як за змістом позовної заяви і матеріалів справи не убачається, що обрання такого способу приватизації призвело до порушення інтересів територіальної громади.

Хибність сформульованих у межах цієї справи висновків прокурора щодо визначення способу приватизації спірного майна та відсутність за встановленими обставинами справи підстав для констатації факту порушення діючого у період розглядуваних правовідносин законодавства про приватизацію зумовлюють висновок про те, що внаслідок укладання між Харківською обласною радою та ТОВ "Кафе "Театральне" договору купівлі-продажу нежитлових приміщень (визначена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності якого у порядку статті 215 цього Кодексу в окремих судових провадженнях не спростована, а підстав для такого спростування у межах цієї справи прокурором не доведено) від 14.10.2011 на виконання рішення Харківської обласної ради №192-VI від 16.06.2011 р. "Про внесення змін до додатку 2 до рішення обласної ради від 21 квітня 2011 р. №145-VI "Про відчуження об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" та подальша реєстрація права власності на спірне майно за ТОВ "Кафе "Театральне" відбулося не протизаконне вибуття спірного майна поза волею власника, а правомірне (у світлі презумпції, встановлених частини 5 статті 12 та частини 2 статті 328 ЦК України, які прокурором не спростовані) розпорядження комунальною власністю уповноваженим органом у відповідності до вимог частини 2 статті 19 Конституції України.

Разом з тим, таке розпорядження зумовило зміну правового режиму спірного майна у розумінні частини 3 статті 145 ГК України припинення права комунальної власності відповідно до пункту 1 частини 1 статті 346 ЦК України та виникнення права приватної власності на це майно згідно частини 1 статті 328 та статті 345 цього Кодексу. При цьому, подальше відчуження об`єкту приватної власності між суб`єктами приватного права на підставі відповідної угоди, дійсність якої також в порядку статті 215 ЦК України не спростована, зумовлює і перехід права власності до відповідача 3, який у даному випадку є саме власником, а не набувачем (добросовісним чи не добросовісним) спірного майна.

Зумовлена приписами статті 41 Конституції України неможливість застосування віндикаційної вимоги до легітимного власника майна задля захисту відсутнього права комунальної власності на таке майно і обґрунтовує безпідставність заявлених позовних вимог прокурора до відповідачів 1, 2.

Окремо в контексті висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 щодо можливості витребування майна з володіння іншої особи, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі відсутності на момент набуття права власності судових рішень, які б визнавали незаконним відчуження майна, та за умови, що юридична особа діяла в межах чинного законодавства, не маючи підстав для сумнівів у правомірності своїх дій, такі дії мають вважатися добросовісними (постанова Верховного Суду від 25.09.2024 у справі №923/1137/21).

При цьому, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

Суд зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Враховуючи викладене, а також зважаючи, що на момент набуття відповідачем 3 права власності не було судових рішень, що визнавали незаконність первісного відчуження спірних нежитлових приміщень, а тому відповідач 3 на момент набуття майна у власність не був обізнаний про будь-які претензії або правові обмеження щодо спірного майна, чого прокурором жодним чином не спростовано в розумінні вимог статті 73-74, 76-80 ГПК України.

Відтак, суд приймаючи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 у даному разі також не вбачає ознак недобросовісності у діях кінцевого набувача спірного нерухомого майна відповідача - 3.

З урахуванням наведених положень законодавства, встановлених фактичних обставин справи, а також правових висновків Верховного Суду, ЄСПЛ, суд дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовної вимоги про витребування у відповідача 3 спірного майна слід відмовити з підстав її необґрунтованості та недоведеності прокурором в розумінні статті 73-74, 76-80 ГПК України, що виключає необхідність вирішення судом порушеного питання про визнання поважними причини пропуску строку на звернення з позовом до суду та поновлення його, оскільки за змістом статті 261 ЦК України визначення початку її відліку передбачає попереднє встановлення факту порушення, якого за встановленими фактичними обставинами справи та наявними в матеріалах справи доказами, не вбачається.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Таким чином, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (правова позиція Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку закрити провадження у справі №922/1120/25 в частині позовної вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про визнання недійсним договір іпотеки від 28.03.2019, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Театральні зустрічі" () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в реєстрі за номером 1480 в частині об`єкту нерухомого майна "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сумська ,25 (на теперішній час: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7" по вул. Сумська, 25 в м. Харків) на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

З приводу інших аргументів, доводів та міркувань сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункту 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на істотні та вагомі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності доказів окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених доказів у їх сукупності.

Згідно частини 9, 10 статті 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.04.2025 по справі №922/1120/25.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про відмову у задоволенні частини позовних вимог, покладає судові витрати у відповідній частині на прокурора.

При цьому в частині закриття провадження у справі щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 28 березня 2019 р., суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №922/1120/25 в частині позовної вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про визнання недійсним договір іпотеки від 28.03.2019, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Театральні зустрічі" () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО та зареєстрований в реєстрі за номером 1480 в частині об`єкту нерухомого майна "нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня № 1-:-80, І, ІІ загальною площею 1031,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Сумська ,25 (на теперішній час: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, нежитлові приміщення підвалу 1-го рівня №№1, 2, 49, 53, 54, 56, 59, І загальною площею 1055,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-7" по АДРЕСА_2 ) на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

2. В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

3. Скасувати заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.04.2025 по справі №922/1120/25.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене в порядку, встановленому ст. 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено "04" липня 2025 р.

Суддя Г.І. Сальнікова