ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. Справа№ 911/2581/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Мальченко А.О.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання Цікра А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.06.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бориспільської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 03.01.2025 (повний текст складено та підписано 13.01.2025)

у справі №911/2581/24 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Бориспільської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільміськбуд»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Біолінк»

про скасування державної реєстрації нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

25.09.2024 через підсистему «Електронний суд» Бориспільська міська рада (далі позивач) надіслала позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бориспільміськбуд» (далі ТОВ «Бориспільміськбуд» / відповідач) про скасування державної реєстрації № 7611982 від 07.11.2014 нерухомого майна: зелених насаджень площею 572,0 кв. м, дорожнього покриття площею 21 725,0 кв. м та складів-ангарів площею 534,5 кв. м на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером :11:046:0008 в м. Бориспіль по вул. Польова, 26-А.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконною реєстрацією права власності на зелені насадження та асфальтне покриття, речові права на які не підлягають державній реєстрації, оскільки останні не є об`єктами нерухомого майна, а також на єдиний майновий комплекс без надання технічного паспорта, що складається, зокрема, зі складів-ангарів, яких, за доводами позивача, станом на дату подання позовної заяви не існує.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.01.2025 у справі №911/2581/24 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Понесені позивачем судові витрати покладено на позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 24.01.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 24.01.2025) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, прийнятим судом з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норми матеріального права.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

судом першої інстанції не було з`ясовано характер спірних відносин та не враховано того, що вимога про скасування реєстрації нерухомого майна є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку.

Виходячи з юридичної природи асфальтобетонного покриття та з ознак нерухомого майна, це покриття не є нерухомим майном. Асфальтове покриття відноситься до елементів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів, а не окремим об`єктом нерухомості. Даний об`єкт не відповідає головним ознакам нерухомості, а основним його призначенням є допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки (дороги, тротуару) з метою задоволення потреб населення у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням.

Відповідачем неправомірно віднесено до своєї власності асфальтне покриття, зареєстроване це право, тим самим здійснюються перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою та порушено право Бориспільської територіальної громади. Всупереч вимог законодавства нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності на єдиний майновий комплекс без технічного паспорта. Земельна ділянка, на якій зареєстрований єдиний майновий комплекс, є власністю Бориспільської територіальної громади.

Фактично реєстрацією права власності на об`єкти, які не є нерухомим майном Відповідач позбавляє Бориспільську територіальну громаду права володіти та розпоряджатись своїми майном земельною ділянкою, якою користується без законодавчо передбаченої підстави, без укладення договору оренди землі. Майнові права позивача, як власника земельної ділянки, порушуються, оскільки він не в змозі розпоряджатись земельною ділянкою комунальної власності, на якій зареєстровано майно, яке не існує і те, яке взагалі не є об`єктом нерухомості зелені насадження та асфальтне покриття.

Вважає, що єдиним способом захисту права інтересів територіальної громади міста Борисполя, в особі Бориспільської міської ради є саме скасування незаконної реєстрації «фантомного» майна та майна, яке не може бути зареєстровано, як нерухоме. В даному випадку позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженні майном є негаторним, оскільки позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном є похідними від позовних вимог про скасування державної реєстрації на «фантомне» майно.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Хрипун О.О., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бориспільської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 03.01.2025 у справі №911/2581/24, справу призначено до розгляду на 10.03.2025.

13.02.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 13.02.2025) через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідача спростовує доводи позивача (апелянта), оскаржуване рішення просить залишити без змін, а представником позивача подано клопотання про визнання відзиву неподаним та неврахування його при прийнятті рішення.

14.02.2025 та 17.02.2025 (документи сформовані в системі «Електронний суд») через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подані заперечення на вказане клопотання позивача.

В судове засідання апеляційної інстанції 10.03.2025 з`явились представники позивача та відповідача. Представник третьої особи не з`явився, причини його неявки суду невідомі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, враховуючи неявку представника третьої особи, розгляд справи відкладено на 21.04.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 у зв`язку з виходом судді Хрипуна О.О. у тривалу відпустку з 14.04.2025, колегією суддів розгляд справи перепризначено на 02.06.2025.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.06.2025 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.06.2025 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 02.06.2025 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника третьої особа обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 02.06.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бориспільської міської ради № 838-XXVI-IV від 26.04.2005 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо надання на умовах оренди (термін 10 років) земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» під існуючою забудовою (майновий комплекс) по вул. Польовій 26а в м. Борисполі», зокрема, вирішено:

затвердити технічну документацію із землеустрою щодо надання на правах оренди (термін 10 років) земельної ділянки загальною площею 2,2 га товариству з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» під існуючою забудовою (майновий комплекс) по вул. Польовій 26а в м. Борисполі, розроблену ПП «Регіон»;

вилучити земельну ділянку загальною площею 2,2 га із земель колективного підприємства «Бориспільська виробнича фірма «Україна»;

передати зазначену земельну ділянку загальною площею 2,2 га на правах оренди (термін 10 років) товариству з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» під існуючою забудовою (майновий комплекс) по вул. Польовій 26а в м. Борисполі;

юридичній службі Бориспільської міської ради підготувати договір оренди земельної ділянки згідно з чинним законодавством.

Передумовою прийняття означеного рішення стало укладення 21.02.2005 між Колективним підприємством «Бориспільська виробнича фірма «Україна» як продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» як покупцем договору купівлі-продажу майнового комплексу, що знаходиться в м. Борисполі Київської області по вул. Польова, 26а та лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» № 119 від 12.03.2005, адресований міському голові м. Бориспіль з проханням надати дозвіл на розробку технічної документації з укладання довгострокового договору оренди земельної ділянки, на якій знаходиться існуючий комплекс за адресою м. Бориспіль, вул. Польова, 26а.

Так, 25.06.2005 між Бориспільською міською радою Київської області як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» як орендарем укладено договір оренди землі, за умовами якого у строкове платне користування надано земельну ділянку, яка належить до земель несільськогосподарського призначення під існуючою забудовою (майновий комплекс) по вул. Польовій 26а в м. Борисполі Київської області. Договір посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Савицькою Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2556.

Межові знаки земельної ділянки під існуючою забудовою (майновий комплекс) по вул. Польовій 26а в м. Борисполі Київської області встановлені на місцевості в кількості 10 штук, про що складено акт погодження межі земельної ділянки та передачі на зберігання встановлених межових знаків землекористувачу ТОВ «Агробудпереробка-ЛТД» від 18.04.2005.

В подальшому рішенням Бориспільської міської ради № 5365-65-VI від 14.07.2015 «Про припинення договору оренди землі від 25.06.2005, укладеного між міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД», на земельну ділянку площею 2,2 га під існуючою забудовою (майновий комплекс) по вул. Польова, 26-а у м. Бориспіль» вирішено припинити договір оренди землі від 25.06.2005 у зв`язку із набуттям права власності на майновий комплекс іншою особою.

07.11.2014, за результатами відкритих публічних торгів (аукціону) по продажу нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД», останнім відчужено майновий комплекс на користь ТОВ «Бориспільміськбуд» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 925.

Відповідно до положень п. 1, 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.11.2014, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агробудпереробка-ЛТД» продало Товариству з обмеженою відповідальністю «Бориспільміськбуд» нерухоме майно, а саме: майновий комплекс, що складається з складів-ангарів загальною площею 534,5 кв. м, зазначених в плані літерою «Д», дорожнього (твердого) покриття, загальною площею 21 725,0 кв. м, зелених насаджень, загальною площею 572,0 кв. м, що знаходяться по вулиці Польовій, будинок 26-а (двадцять шість «а») в місті Борисполі Київської області.

Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 2,2915 га, кадастровий номер :11:046:0008.

Продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) нерухоме майно, зазначене у п. 1 цього договору, і сплатив за нього грошову суму, визначену за результатами торгів (аукціону).

Право власності ТОВ «Бориспільміськбуд» на майновий комплекс: склади-ангари, літера «Д», загальною площею 5 234,5 кв. м, дорожнє (тверде) покриття, загальною площею 21 725,0 кв. м, зелені насадження, загальною площею 572,0 кв. м, що розташований за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Польова, 26-А підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29185636 від 07.11.2014, виданим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є.

За доводами позивача, реєстрація відповідачем права власності на об`єкт майнового комплексу, що включає склади-ангари, дорожнє (тверде) покриття та зелені насадження позбавляє Бориспільську територіальну громаду в особі Бориспільської міської ради права володіння та розпорядження своїм майном земельною ділянкою площею 2,2915 га з кадастровим номером :11:046:0008, оскільки остання належить на праві власності територіальній громаді, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.05.2020.

В розрізі зазначеного позивач зауважив, що:

Цивільний кодекс України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) відносить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення;

згідно із ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі;

асфальтобетонне покриття - це верхній шар землі з твердим покриттям, яке впливає на довговічність, зокрема, дороги, а тому виходячи з юридичної природи асфальтобетонного покриття та ознак нерухомого майна, воно не є нерухомим майном; асфальтне покриття належить до об`єктів благоустрою, є типом покриття доріг і тротуарів, приналежністю до головної речі земельної ділянки, а тому не є окремим об`єктом нерухомого майна і не може вноситися до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно у складі єдиного майнового комплексу;

фактично ТОВ «Бориспільміськбуд» проведено державну реєстрацію права власності на зелені насадження та асфальтне покриття, тоді як речові права на них не підлягають державній реєстрації, оскільки вони не є об`єктами нерухомого майна.

Також позивач твердить, що внесене до реєстру майно склади-ангари не існують, оскільки виконавчим комітетом Бориспільської міської ради, згідно рішення № 674 від 02.07.2024 «Про створення комісії з обстеження земельних ділянок щодо виявлення можливих порушень земельного законодавства користувачами земельних ділянок» утворено комісію, якою 19.07.2024 було здійснено виїзд за адресою м. Бориспіль, вул. Польова, 26-А на земельну ділянку з кадастровим номером :11:046:0008 та встановлено, що:

на вказаній земельній ділянці відсутні будь-які зелені насадження (дерева, кущі, тощо), територія зазначеної земельної ділянки частково покрита бетонним та асфальтним покриттям;

згідно обмірів, на земельній ділянці з кадастровим номером :11:046:0008 бетонне покриття займає 0,6371 га, асфальтне покриття 0,7681 га;

на земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля фактичною площею 23,3 кв. м, яка згідно інформації з Державного реєстру речових прав належить ТОВ «Біолінк» на частині земельної ділянки площею 0,0035 га;

решту земельної ділянки займають чагарники.

За результатами цієї перевірки членами комісії складено та підписано відповідний акт.

В підтвердження викладених обставин позивачем до позовної заяви долучено копії рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради № 674 від 02.07.2024 «Про створення комісії з обстеження земельних ділянок щодо виявлення можливих порушень земельного законодавства користувачами земельних ділянок», акта комісії з обстеження земельних ділянок щодо виявлення можливих порушень земельного законодавства користувачами земельних ділянок від 19.07.2024, витягу з державного реєстру речових прав № 335216767 від 09.06.2023 про право власності ТОВ «Біолінк» на нежитлову будівлю площею 23,3 кв. м, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, м. Бориспіль, вул. Польова 26-А, листа Комунального підприємства «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» № 121 від 20.08.2024 та роздруківки фото.

Поміж іншого позивач також зазначив, що державна реєстрація права власності на єдиний майновий комплекс проведена без технічного паспорта, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Отже позивач вважає, що скасування державної реєстрації на незаконно зареєстроване та неіснуюче майно, яке розташоване на земельній ділянці, що належить до комунальної власності Бориспільської територіальної громади в особі Бориспільської міської ради поновить права останнього, як власника земельної ділянки, вільно розпоряджатись своїм майном, зокрема мати дохід від передачі його в оренду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не погодився з вимогами позивача, зазначивши про те, що рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради № 674 від 02.07.2024 «Про створення комісії з обстеження земельних ділянок щодо виявлення можливих порушень земельного законодавства користувачами земельних ділянок» не є рішенням сесії ради, а тому прийняте виконавчим комітетом за підписом секретаря міської ради з перевищенням повноважень. Відповідач вважає, що вказане рішення та акт, складений комісією, є недійсними, а тому не є належними доказами в розумінні ст. 78 ГПК України.

Також відповідач зауважив, що правомірно придбане ним нерухоме майно за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07.11.2014 було зареєстроване відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З огляду на вказане відповідач посилається на положення ст. 41 Конституції України та ст. 316, 328 Цивільного кодексу України, які визначають, що право власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

До того ж, відповідач зазначив, що 30.06.2015 ТОВ «Бориспільміськбуд» зверталося до позивача з відповідною заявою про укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :11:046:0008, у зв`язку із зміною власника нерухомого майна, що розташоване на відповідній земельній ділянці.

Бориспільська міська рада рішенням від 08.09.2015 відмовила у задоволенні клопотання про надання відповідачу земельної ділянки, у зв`язку із чим відповідач вважає, що Бориспільська міська рада самостійно відмовилася від свого права і обов`язку щодо укладення відповідного договору оренди з новим власником нерухомого майна, тим самим самостійно нанесла і несе збитки для громади міста.

Поряд з тим, відповідач не заперечує проти укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :11:046:0008 згідно її цільового призначення та на умовах, що будуть визначені договором.

Щодо тлумачення поняття «асфальтобетонне покриття», то на думку відповідача, це є інженерною спорудою, поняття якої, згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України № 507 від 17.08.2000 визначає, що це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

Позивач, в свою чергу зазначає, що не укладення договору оренди землі є бездіяльністю відповідача, оскільки відмова власника землі ґрунтувалася на невідповідності цільового призначення земельної ділянки.

В розрізі документального підтвердження вказаних обставин до позовної заяви позивачем додано копію рішення Бориспільської міської ради № 5552-66-VI від 08.09.2015 про відмову в наданні дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Бориспільміськбуд» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди площею у межах 2,2915 га під розміщення змішаної багатоповерхової житлової забудови та громадської забудови по вул. Польова, 26-А у м. Бориспіль, у зв`язку із невідповідністю розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

До того ж предметом означеного позову не є питання укладення договору оренди землі, тоді як на думку позивача, укладення договору оренди землі під неіснуюче по факту майно є злочинним намаганням захопити землі комунальної власності без проведення аукціону.

Позивач стверджує, що державна реєстрація права власності на зелені насадження та асфальтне покриття, речові права на які не підлягають державній реєстрації, оскільки останні не є об`єктами нерухомого майна, а також на майновий комплекс, що складається, зокрема, зі складів-ангарів, яких не існує, порушує право позивача на вільне володіння та розпорядження своїм майном земельною ділянкою з кадастровим номером :11:046:0008, на якій це майно зареєстровано, у зв`язку з чим позивачем обрано спосіб захисту скасування державної реєстрації права власності на це майно.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та, відповідно, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Водночас ст. 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Тобто, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, самостійно визначає у позові, яке її право (охоронюваний законом інтерес) порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право (охоронюваний інтерес) та спосіб його захисту та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права / інтересу, а суд має перевірити ці доводи позивача, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений положеннями ст. 15 ЦК України, ст. 20 Господарського кодексу України (далі ГК України), або ж визначений іншим законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Водночас, за змістом ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом неодноразово висловлювалися правові позиції щодо суті поняття способу захисту цивільного права чи інтересу, зокрема узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, зі змісту якої випливає, що способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення ч. 1 ст. 5 ГПК України вимагають, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та / або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Бориспільміськбуд» придбало та набуло право власності на нерухоме майно, а саме: майновий комплекс, що складається з складів-ангарів загальною площею 534,5 кв. м, зазначених в плані літерою «Д», дорожнього (твердого) покриття, загальною площею 21 725,0 кв. м, зелених насаджень, загальною площею 572,0 кв. м, яке знаходиться по вулиці Польовій, будинок 26-а (двадцять шість «а») в місті Борисполі Київської області (запис про право власності за ТОВ «Бориспільміськбуд» у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 7611982), що у тому числі підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07.11.2014, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 925, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29185636 від 07.11.2014.

Бориспільська міська рада, в свою чергу, звертаючись з означеним позовом стверджує, що державна реєстрація права власності на зелені насадження та асфальтне покриття, речові права на які не підлягають державній реєстрації, оскільки останні не є об`єктами нерухомого майна, а також на майновий комплекс що складається, зокрема, зі складів-ангарів, яких не існує, порушує право позивача на вільне володіння та розпорядження своїм майном земельною ділянкою з кадастровим номером :11:046:0008, на якій це майно зареєстровано.

Приписами ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Поряд з тим ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Означені положення, в цьому випадку, поділяють юридичну долю як права володіння, користування та розпорядження своїм майном відповідача, який на підставі відповідних документів набув у власність майновий комплекс, так і права позивача, який є власником земельної ділянки на якій цей комплекс зареєстровано.

Приписами ст. 123, 124 Земельного кодексу України врегульовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема:

передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу (ч. 2 ст. 124);

не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (абз. 1 ч. 2 ст. 134);

особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (ч. 2 ст. 123).

Отже за відсутності договору оренди особа не має права користування земельною ділянкою, що передбачає вжиття власником (в особі органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування) передбачених законодавством заходів щодо захисту свого права власності.

Суд звертає увагу, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку, передбаченому ст. 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов), й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі ст. 391 ЦК України (негаторний позов).

У разі, якщо позивач вважає, що державна реєстрація нерухомого майна проведена відповідачем незаконно та порушує умови використання земельної ділянки з кадастровим номером :11:046:0008, що є комунальною власністю, належним та ефективним способом захисту прав та інтересів Бориспільської територіальної громади у спірних правовідносинах була би вимога позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі ст. 391 ЦК України.

Натомість позивач у справі обрав неналежний спосіб захисту, звернувшись із позовними вимогами про скасування державної реєстрації № 7611982 від 07.11.2014 нерухомого майна: зелених насаджень площею 572,0 кв. м, дорожнього покриття площею 21 725,0 кв. м та складів-ангарів площею 534,5 кв. м на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером :11:046:0008 в м. Бориспіль по вул. Польова, 26-А, оскільки задоволення таких вимог не призведе до відновлення прав власника земельної ділянки у разі їх порушення.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.

Встановивши вказані обставини справи в їх сукупності, місцевий господарський суд обгрунтовано зазначив про обрання позивачем неналежного способу захисту, а тому дійшов правильного висновку про відмову в позові.

При цьому судом вірно зазначено, що обраний позивачем неефективний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 911/269/19 та від 16.11.2021 у справі № 924/1304/20.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норми матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи та міркування учасників судового процесу обґрунтовано не досліджувались судом з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, та дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Бориспільської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 03.01.2025 у справі №911/2581/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.01.2025 у справі №911/2581/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Бориспільську міську раду.

4. Матеріали справи №911/2581/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 04.07.2025.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.О. Мальченко

О.О. Хрипун