РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.06.2025Справа № 910/4417/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Шугая Петра Миколайовича

до Дочірнього підприємства "Ойл Експортерз Лімітед"

про стягнення 180 205,30 грн

Представники сторін: не викликалися

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Фізична особа-підприємець Шугай Петро Миколайович (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Ойл Експортерз Лімітед" (далі - Дочірнє підприємство) 180 205,30 грн, з яких: 122 119,93 грн - основний борг, 20 659,24 грн - інфляційні втрати, 7 409,26 грн - 3% річних та 30 016,87 грн - пеня, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №2208/ШП від 22.08.2022 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/4417/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач правом, наданим статтею 165 ГПК України, на подання відзиву на позов не скористався, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направляв.

При цьому, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165, частина 2 статті 178 ГПК України).

Приймаючи до уваги те, що Дочірнє підприємство належним чином було повідомлене про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених ГПК України, проте в розумні строки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позові вимоги Підприємця частково обґрунтованими.

22.08.2022 між Підприємцем (далі за текстом договору - Постачальник) та Дочірнім підприємством (далі за текстом договору - Замовник) було укладено договір поставки №2208/ШП, відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується передати у встановлений термін товар у власність Замовника, а останній - прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Датою поставки є дата отримання Замовником товару згідно видаткової накладної (пункт 3.1. Договору).

Згідно з пунктами 4.1. та 4.2. Договору вартість товару та оплата здійснюється відповідно до виставлених рахунків. Постачальник має право в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар при належному виконанні умов Договору.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що Замовник здійснює оплату згідно ціни у виставлених рахунках протягом 5 (п`яти) банківських днів шляхом перерахування у безготівковій формі на рахунок Постачальника.

Замовник при прийнятті товару зобов`язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, кількості та асортименту, вказаним у видатковій накладній та розписатися за отримання (пункт 6.1. Договору).

Відповідно до пункту 9.3. Договору у разі несвоєчасної оплати товару Замовник сплачує борг та пеню, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання в розмір подвійної облікової ставки НБУ.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2023 року включно, а і частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (пункт 12.1. Договору).

Підприємцем було поставлено Дочірньому підприємству товар на загальну суму 122 119,93 грн (разом із ПДВ), що підтверджується видатковими накладними:

- №447 від 19.12.2022 на суму 31 520,02 грн;

- №75 від 22.02.2023 на суму 30 199,97 грн;

- №115 від 23.03.2023 на суму 60 399,94 грн.

Вищезазначені документи підписані уповноваженими представниками Сторін та скріплені їх печатками без жодних претензій та/або зауважень.

У зв`язку з поставкою Дочірньому підприємств у товару, Підприємцем було виставлено відповідні рахунки на оплату: №447 від 19.12.2022 на суму 31 520,02 грн, №75 від 21.02.2023 на суму 30 199,97 грн, №115 від 23.03.2023 на суму 60 399,94 грн.

Однак, за твердженнями позивача, вартість поставленого товару не була сплачена.

При цьому, жодних доказів оплати матеріали справи не містять та не були надані відповідачем.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензіями №25 від 20.12.2024 та №1 від 21.01.2025, в якій вимагав сплатити вартість поставленого товару за Договором поставки №2208/ШП від 22.08.2022 у розмірі 122 119,93 грн.

Однак зазначені претензії були залишені без відповіді та задоволення.

У зв`язку з несплатою Дочірнім підприємством вартості поставленого товару за Договором поставки №2208/ШП від 22.08.2022, Підприємець звернувся з даним позовом до суду про стягнення з Дочірнього підприємства 122 119,93 грн основного боргу, 20 659,24 грн інфляційних втрат, 7 409,26 грн 3% річних та 30 016,87 грн пені.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідності до статті 509 ЦК України, статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання договору №2208/ШП від 22.08.2022, суд дійшов висновку, що такий за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться також і в статті 265 ГК України.

Отже, укладення Підприємцем та Підприємством договору №2208/ШП від 22.08.2022 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Положеннями статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За умовами частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу (частина 1 статті 689 ЦК України).

За умовами пункту 3.1. Договору Датою поставки є дата отримання Замовником товару згідно видаткової накладної.

Як було раніше встановлено судом, Підприємцем було поставлено Дочірньому підприємству товар на загальну суму 122 119,93 грн (разом із ПДВ), що підтверджується вищезазначеними видатковими накладними, які були підписані уповноваженими представниками Сторін та скріплені їх печатками без жодних претензій та/або зауважень.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з пунктами 4.1. та 4.2. Договору вартість товару та оплата здійснюється відповідно до виставлених рахунків. Постачальник має право в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар при належному виконанні умов Договору.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що Замовник здійснює оплату згідно ціни у виставлених рахунках протягом 5 (п`яти) банківських днів шляхом перерахування у безготівковій формі на рахунок Постачальника.

Виходячи із зазначених положень договору, вартість товару підлягає оплаті протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту виставлення рахунків на оплату.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, вартість товару мала бути оплачена не пізніше (останній день оплати) 26.12.2022, 28.02.2023, 30.03.2023 відповідно.

Однак, вартість поставленого товару не була сплачена, жодних доказів оплати матеріали справи не містять та не були надані відповідачем.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №2208/ШП від 22.08.2022 щодо оплати вартості поставленого товару у розмірі 122 119,93 грн, строк оплати якого настав, суд дійшов висновку про наявність у відповідача основної суми заборгованості у вищезазначеному розмірі.

Також у зв`язку із несвоєчасною оплатою, позивачем заявлено до стягнення 20 659,24 грн інфляційних втрат та 7 409,26 грн 3% річних, з яких:

6 015,64 грн інфляційних втрат та 2 072,54 грн 3% річних, нарахованих за період з 26.12.2022 по 05.03.2025 на суму боргу у розмірі 31 520,02 грн;

5 230,27 грн інфляційних втрат та 1 826,89 грн 3% річних, нарахованих за період з 28.02.2023 по 05.03.2025 на суму боргу у розмірі 30 199,97 грн;

9 413,33 грн інфляційних втрат та 3 509,82 грн 3% річних, нарахованих за період з 29.03.2023 по 05.03.2025 на суму боргу у розмірі 60 399,94 грн.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передумовою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є несвоєчасне виконання боржником грошового зобов`язання (частина друга статті 625 ЦК України), внаслідок чого у боржника виникає обов`язок сплатити кредитору, зокрема, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.

Таким чином, зобов`язання зі сплати як 3% річних, як і інфляційних втрат, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.0.2020 у справі №910/4590/19; пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 22.09.2020 у справі №918/631/19, від 09.11.2021 у справі №320/5115/17).

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд вважає його необґрунтованим, оскільки позивачем неправильно визначено період прострочення - включено до періоду прострочення останній день оплати, що призвело до збільшення періоду нарахування.

За розрахунком суду, обґрунтований розмір процентів річних складає 7 394,26 грн, з яких:

2 069,96 грн, нарахованих за період з 27.12.2022 по 05.03.2025 на суму боргу у розмірі 31520,02 грн;

1 824,41 грн, нарахованих за період з 01.03.2023 по 05.03.2025 на суму боргу у розмірі 30199,97 грн;

3 499,89 грн, нарахованих за період з 31.03.2023 по 05.03.2025 на суму боргу у розмірі 60399,94 грн.

У той же час, оскільки вищезазначене порушення не вплинуло на розрахунок вказаної компенсаційної виплати і заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат не перевищує розраховані судом суми, а тому, у відповідності до статті 14 та частини 2 статті 237 ГПК України, з відповідача підлягає стягненню 20 659,24 грн інфляційних втрат.

Крім цього, у зв`язку із несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого товару, Підприємцем заявлено до стягнення 122 119,93 грн пені, з яких:

8 074,31 грн, нарахованих за період з 26.12.2022 по 30.06.2023 на суму боргу у розмірі 31 520,02 грн;

7 370,45 грн, нарахованих за період з 28.02.2023 по 28.08.2023 на суму боргу у розмірі 30 199,97 грн;

14 572,11 грн, нарахованих за період з 29.03.2023 по 29.09.2023 на суму боргу у розмірі 60 399,94 грн.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

За умовами пункту 9.3. Договору у разі несвоєчасної оплати товару Замовник сплачує борг та пеню, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання в розмір подвійної облікової ставки НБУ.

У силу статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також частиною 6 статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок вказаної штрафної санкції, суд вважає його необґрунтованим з тих самих підстав, що й розрахунок 3% річних.

За розрахунком суду, обґрунтований розмір пені складає 29 766,84 грн, з яких:

8 031,13 грн, нарахованих за період з 27.12.2022 по 30.06.2023 на суму боргу у розмірі 31520,02 грн;

7 329,08 грн, нарахованих за період з 01.03.2023 по 28.08.2023 на суму боргу у розмірі 30199,97 грн;

14 406,63 грн, нарахованих за період з 31.03.2023 по 29.09.2023 на суму боргу у розмірі 60 399,94 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, позов Підприємця підлягає частковому задоволенню.

Судовий збір згідно статті 129 ГПК України та з урахуванням положень частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір", покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, у своєму позові Підприємець просив суд стягнути з Дочірнього підприємства витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 1312 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 15000,00 грн, Підприємцем було додано копії: договору про надання правової допомоги від №07-25/гс від 05.03.2025, детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, від 31.03.2025, акту від 31.03.2025 про виконання договору №07-25/гс від 05.03.2025, платіжної інструкції №1110 від 05.03.2025, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії СМ №000438 від 27.01.2026 та ордеру серії ВМ №1064668 від 05.04.2025 на ім`я адвоката Сенча Олега Олександровича.

За змістом частини 3 статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

05.03.2025 між адвокатом Сенча О.О. (за текстом договору - Адвокат) та Підприємцем (за текстом договору - Клієнт) було укладено договір, предметом якого є надання Адвокатом професійної правничої допомоги Клієнту в справі щодо стягнення в судовому порядку з контрагента за договором поставки №2208/ШП від 22.08.2022 - Дочірнє підприємство, грошових коштів (заборгованості) за поставлений товар в сумі 122 119,93 грн, а також пені, інфляційного збільшення та 3% річних, що орієнтовно може становити 58 085,37 грн.

Згідно з пунктом 4.1. вказаного правочину Сторони домовилися, що гонорар Адвоката за надання професійної правничої (правової) допомоги за даним договором складає 15 000,00 грн.

Адвокат приступає до виконання своїх обов`язків за даним договором одразу після внесення Клієнтом авансу в розмірі 100% від суми гонорару, визначеної пунктом 4.1. даного правочину (пункт 4.6. Договору).

31.03.2025 між Клієнтом та Адвокатом було підписано та скріплено печатками Акт №1 про виконання договору про надання правової допомоги від №07-25/гс від 05.03.2025 на суму 15000,00 грн.

Також між зазначеними сторонами було підписано та скріплено печатками детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги, на суму 15000,00 грн грн.

Підписавши та скріпивши печатками вказані акти, Клієнт засвідчив відсутність жодних претензій та зауважень щодо наданих послуг.

Отже, вищевказаними доказами та наявними матеріалами справи підтверджується надання Адвокатом позивачу послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між ними розмірі 15 000,00 грн.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом із цим, 05.03.2025 Підприємцем було сплачено на користь Адвоката 15000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1110 від 05.03.2025.

У частині 4 статті 129 ГПК України закріплено загальне правило розподілу судових витрат.

Проте у частині 5 наведеної норми ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

У пунктах 119, 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Висновки, аналогічні відображеним вище, також викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Таким чином, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 16.11.2022 №910/1964/21.

Зі змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги, на суму 15 000,00 грн, витрачено часу - 12 годин 30 хвилин, вбачається, що Адвокатом було надано (виконано) такі послуги (роботи):

1) Аналіз документації та оцінка ситуації: вивчення договору поставки №2208/ШП від 22.08.2022 та супутньої документації (видаткових накладних, рахунків, актів приймання-передачі товару); аналіз обставин виконання договору та відповідності поставки його умовам; дослідження документів клієнта щодо взаємовідносин із контрагентом, у тому числі претензійної переписки; юридичний аналіз підстав для стягнення заборгованості - 2 години - 2 400,00 грн;

2) Юридичний аналіз підстав для стягнення боргу: аналіз, шляхом використання ЄДРСР, судової практики судів господарської юрисдикції та Верховного Суду у справах (спорах), що виникають із правочинів, зокрема договорів поставки у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням зобов`язань, з метою визначення правильного способу захисту та його актуальності в правозастосуванні (відповідності правовим висновкам ВС та судовій практиці вцілому) - 2 години - 2 400,00 грн;

3) Визначення ціни позову: розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних відповідно до законодавства та умов договору, та визначення загального розміру позовних вимог (ціни позову) - 1 година 30 хвилин - 1 800,00 грн;

4) Підготовка та подання позовної заяви: складання проекту позовної заяви (7 аркушів), формування позовної заяви через ЄСІТС - 7 годин - 8 400,00 грн.

Дослідивши зазначений детальний опис робіт (наданих послуг), суд дійшов наступних висновків.

Позовна заява не містить посилання на актуальну практику Верховного Суду та судів господарської юрисдикції щодо суті спору, при цьому заявником не вказано як аналіз судової практики сприяв досягненню позитивного результату для Клієнта шляхом задоволення позову.

Крім цього, суд зазначає, що аналіз документації та оцінка ситуації, юридичний аналіз підстав для стягнення боргу, визначення ціни позову (пункти 1-3), входять до складу послуги 4 - підготовка, написання та подання позовної заяви. Тобто окреме виділення зазначених послуг спрямоване на завищення вартості послуг, що не є обґрунтованим.

Таким чином, суд вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, оскільки зазначені в ньому послуги є тотожними, дублюють та охоплюють одна одну, що призводить до необґрунтованого завищення обсягів фактично наданих послуг та їх вартості, що в підсумку свідчить про штучний та надмірний характер (стягнення таких витрат двічі за одні і ті самі послуги) правової допомоги.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи, розумну необхідність витрат для даної справи у суді, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, на переконання суду, співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Виходячи із часткового задоволення позову, у відповідності до статті 129 ГПК України, витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 4 992,65 грн (179 940,27 грн х 5000,00 грн/180 205,30 грн) та покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 165, 178, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Ойл Експортерз Лімітед" (01030, місто Київ, вулиця Пирогова, будинок 7, квартира 2-А; ідентифікаційний код 23530054) на користь Фізичної особи підприємця Шугая Петра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 122 119 (сто двадцять дві тисячі сто дев`ятнадцять) грн 93 коп. основного боргу, 20 659 (двадцять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 24 коп. інфляційних втрат, 7 394 (сім тисяч триста дев`яносто чотири) грн 26 коп. 3% річних, 29 766 (двадцять дев`ять тисяч сімсот шістдесят шість) грн 84 грн пені, 2 418 (дві тисячі чотириста вісімнадцять) грн 84 коп. судового збору та 4 992 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) грн 65 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяСергій МУДРИЙ