ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м.Дніпро Справа № 908/1911/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)

суддів: Чус О.В., Дарміна М.О.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.12.2024р. (суддя Давиденко І.В., м.Запоріжжя, повний текст рішення підписано 17.01.2025р.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю СП ТАТА ГРУП, м. Дніпро

до відповідача: Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, м. Київ в особі Філії Відокремлений підрозділ Запорізька АЕС, м. Енергодар

про стягнення 547351,31грн

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю СП ТАТА ГРУП звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Філії Відокремлений підрозділ Запорізька АЕС 547 351,31 грн. заборгованості за Договором поставки товару № 53-121-01-22-11117 від 11.02.2022р. у сумі 547351,31грн, з яких: 424 450,14 грн. основного боргу, 27 839,28 грн. 3 % річних, 95 061,89 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтований порушення Відповідачем умов договору щодо оплати поставленого товару та у зв`язку з цим наявністю підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у вказаних вище сумах.

03.11.2025 надійшла заява Позивача про зменшення позовних вимог, в якій Позивач просить стягнути з Відповідача 172425,19 грн основного боргу, 15980,17грн трьох процентів річних та 64975,44грн інфляційних втрат.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.12.2024р. у справі № 908/1911/24, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Філії Відокремлений підрозділ Запорізька АЕС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СП ТАТА ГРУП 172 425 грн. 19 коп. основного боргу, 15 980 грн. 71 коп. 3 % річних, 64 975 грн. 44 коп. втрат від інфляції, а також судовий збір.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Акціонерне товариство Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, в якій просить суд скасувати рішення у частині стягнення 3% річних у розмірі 27 839,28 грн. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Скарга обґрунтовано тим, що дохід АТ "НАЕК "Енергоатом" більше ніж на 90 % складається з виручки від реалізації електричної енергії, що виробляється її відокремленими підрозділами атомними електростанціями.

За доводами Скаржника, суд не врахував, що з моменту окупації Запорізька АЕС працювала в екстремальних умовах, майже весь час на мінімально допустимих потужностях, а з вересня 2022 року Запорізька АЕС повністю зупинена. Виконання Відповідачем в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської) є надзвичайними обставинами, які перешкодили Компанії своєчасно виконати свої зобов`язання. При цьому втрата виробничих потужностей, за твердженням Скаржника, негативно вплинула на його фінансовий стан (збитки товариства склали: за 2022 - 12401989тис.грн ; за 2023 рік - 11256369тис.грн). Поряд з цим, "НАЕК "Енергоатом" продовжує нести витрати з утримання об`єктів і персоналу ЗАЕС (заробітна плата персоналу, матеріальне забезпечення невідкладних потреб безпечної експлуатації об`єктів тощо), не одержуючи від діяльності цього відокремленого підрозділу жодного доходу.

Протягом 2019 2023 років діяли декілька моделей виконання ПСО, а саме товарна та фінансова моделі, при цьому кожна з таких моделей передбачає потужне фінансове навантаження на державне підприємство, але станом на поточний момент АТ «НАЕК «Енергоатом» за жоден з років виконання ПСО не отримало компенсацію, передбачену положеннями законодавства (ч. 5 ст. 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» та пунктом 16 Положення «Про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії»).

На переконання Апелянта, суд першої інстанції мав право звільнити його від відповідальності у вигляді стягнення 3% річних, між тим не врахував вищенаведені обставини у своїх висновках, тобто не застосував норми закону, які мав застосувати.

У відповіді на відзив Відповідач підтримує доводи, викладені в апеляційній скарзі. Щодо витрат на правничу допомогу у сумі 7000,00грн Відповідач вважає, що така сума є неспівмірною та непропорційною до предмета спору, оскільки: справа не є складною, не обтяжена значною кількістю доказів, не викликає публічного інтересу, ціна позову не впливає на вирішення питання стосовно розміру витрат на правничу допомогу.

Також Відповідач зазначив, що копія договору про надання правової допомоги відсутня в електронному суді, а детальний опис робіт не завантажується. Крім того, адвокат Омелян О.О. представляє інтереси Позивача і в інших справах, що свідчить про однотипність його роботи.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач зазначає, що нарахування інфляційних втрат є правом кредитора відповідно до ст.625 ЦК України, сума заборгованості не є надмірно значною, Відповідач не вживав заходів досудового врегулювання спору, Позивач очікував виконання грошових зобов`язань з боку останнього майже 3 роки і порушення сталося саме з вини Відповідача.

Одночасно Позивач звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суд від 22.09.2020р. у справі № 918/631/19 (12-42гс20), в якій викладена позиція, що у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). За змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Також у відзиві Позивач заявив про стягнення з Відповідача 7000,00грн витрат на професійну правничу допомогу.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кощеєв І.М. (доповідач), судді Чус О.В., Дармін М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2025р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи №908/1911/24.

18.02.2025р. матеріали справи № 908/1911/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2025 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду у судове засідання на 25.06.2025.

27.02.2025 від Відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №908/1911/24 до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду Верховного Суду справи №922/444/24 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.

Клопотання обґрунтовано тим, що касаційна скарга Позивачем у вказаній справі подана у частині зменшення судами розміру пені та річних на підставі ст.551 ЦК України та з урахуванням висновків Верховного суду у справі № 902/417/18. Зазначено, що справу №922/444/24 передано на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, у зв`язку з відсутністю підстав для такого зупинення, оскільки станом на момент звернення з цим клопотанням (27.02.2025), Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду повернула справу №922/444/24 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 21.02.2025 (оприлюднено 25.02.2025) для розгляду. За результатами розгляду вказаної справи Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду 19.03.2025 прийнято постанову.

15.06.2025 від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Ухвалою суду від 16.06.2025 задоволено заяву представника АТ Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом та ухвалено провести судове засідання 25.06.2025р. та решту судових засідань у даній справі за його участю у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

25.06.2025р. представники сторін у судове засідання не з`явилися.

Секретарем судового засідання Скородумовою Л.В. було встановлено неможливість проведення відеоконференції з представником відповідача. В призначений час представник Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом не вийшов на зв`язок у програмі EasyCon. За таких обставин неможливо провести судове засідання в режимі відеоконференції, про що складений відповідний акт.

Беручи до уваги, що неявка представників сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за їх відсутності.

У судовому засіданні 25.06.2025 була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю СП ТАТА ГРУП (Постачальником) та Державним підприємством Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі Відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція (Покупцем), правонаступником якого є Акціонерне товариство Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом, укладено Договір поставки товару № 53-121-01-22-11117 від 11.02.2022 (Договір).

За умовами п. 1.1 Договору (в редакції додаткової угоди до договору від 22.04.2022), Постачальник зобов`язався поставити, а відповідач прийняти й оплатити товар відповідно до переліку на загальну суму 3 703 405,20 грн з ПДВ.

Строк поставки товару сторони в п. 1.2 Договору поставки (в редакції додаткової угоди від 31.05.2022) визначили: позиції 2,3,6 (у кількості 20 шт.) - березень-травень 2022, позиції 1,4,5,6 (у кількості 42 шт.), 7-14 до 31.12.2022.

Пунктом 3.1 Договору (в редакції додаткової угоди до договору від 22.04.2022), сторонами визначено, що вартість товару за договором складає 3 086 171,00 грн, крім того ПДВ 617 234,20 грн, разом з ПДВ 3 703 405,20 грн.

За умовами п. 3.2 Договору поставки, оплата за товар здійснюється протягом 60 (шести десяти) календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в п. 1.1 Договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Оплата Покупцем частини вартості продукції у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації Постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) (п. 3.3 Договору).

Згідно з п. 4.1 Договору поставки, поставка товару відбувається відповідно до Правил Інкотермс 2010 на умовах DDP вул. Промислова, 122, м.Енергодар, Запорізька області, (склад №2).. Вантажоодержувач : Запорізьке відділення ВП «Складське господарство».

Поставка товару відбувається у строк згідно з п. 1.2 Договору (п. 4.2 Договору).

У п. 7.1 Договору поставки передбачено, що у випадку неналежного виконання або невиконання Сторонами зобов`язань за договором Сторони несуть майнову відповідальність відповідно до діючого законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору поставки, Постачальник поставив, а Покупець прийняв, товар не загальну суму 424 450,14 грн з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними № 2363 від 23.02.2022 на суму 302 429,94 грн та № 2394 від 23.02.2022 на суму 122 020,20 грн.

Видаткові накладні підписані представниками без будь-яких зауважень та скріплені печатками підприємств.

Крім того, на виконання умов Договору на поставлений за видатковими накладними товар Постачальником були складені відповідні податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених Податковим кодексом України строк, про що свідчать відповідні квитанції.

Відповідач частково оплатив поставлений товар на суму 252 024,95грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 8536 від 12.09.2022.

Отже, у порушення умов укладеного між сторонами Договору, Відповідач взяті на себе зобов`язання з оплати виконав не у повному обсязі, у зв`язку з чим, його заборгованість в перед Позивачем склала 172 425,19 грн..

У зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем основного зобов`язання, Позивачем нараховані 15 980 грн 71 коп. 3 % річних та 64 975 грн 44 коп. втрат від інфляції.

При цьому для нарахування 3% річних та втрат від інфляції Позивач визначив період: з 26.04.2022 по 12.09.2022 - для заборгованості в розмірі 424 450,14 грн; з 13.09.2022 по 03.11.2024 - для заборгованості в розмірі 172 425,19 грн (з урахуванням платежу 12.09.2022 на суму 252 024,95 грн).

Неоплата Відповідачем вказаних сум основного боргу, річних та інфляційних втрат стало підставою для звернення Позивача з позовом у даній справі.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача 172 425,19 грн основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на викладене наявні підстави для нарахування 3 процентів річних та інфляційних втрат.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Оскільки предметом апеляційного оскарження у даному випадку є рішення суду у частині стягнення з Відповідача 3% річних, то відповідно до приписів ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішень суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Спірні правовідносини сторін у даній справі врегульовані договором поставки.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.ч.1 - 3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати.

У даному випадку, матеріалами справи підтверджується, що на виконання п.п.1.1, 1.2 договору ТОВ СП ТАТА ГРУП поставило Відповідачу товар на загальну суму 424 450,14 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними та не заперечується останнім.

Виходячи з п.3.2 договору, оплата за товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Між тим Відповідач, у порушення умов п.3.2. договору, здійснив оплату за поставлений товар частково, на суму 252 024,95 грн.

За таких обставин, матеріалами справи доведено, що Відповідач не виконав умови Договору в частині оплати поставленого товару, що призвело до невиконання грошового зобов`язання і виникнення боргу у розмірі 172 545,19 грн.

При цьому Сторонами чітко визначений строк оплати отриманого за договором товару і цей строк є таким, що настав.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому у ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст.625 Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо досліджуваної справи, то з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених обставин справи, а саме підтверджений факт неналежного виконання Відповідачем зобов`язання за договором № 53-121-01-22-11117 від 11.02.2022 у частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, що також не заперечується Відповідачем в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що у Позивача виникло право для нарахування сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, місцевим господарським судом зроблено правильний висновок про стягнення з Відповідача, разом з сумою основного боргу, 3 процентів річних у сумі 15980,71грн, враховуючи що розрахунки цих сум відповідають вимогам чинного законодавства України і є арифметично правильними.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що необґрунтованою є оскаржувана Апелянтом сума річних (27839,28грн), оскільки вона є більшою, ніж було заявлено Позивачем, з урахуванням його заяви про зменшення позовних вимог .

Також суд вважає безпідставними доводи скарги про наявність у суду права для звільнення Скаржника від сплати 3 % річних у повному обсязі, оскільки враховуючи врегульованість законом нарахування річних відсотків, суд не може на власний розсуд звільняти від відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, відсутності грошових коштів у боржника, тощо, якщо звільнення від такої відповідальності прямо не визначено законодавством.

За змістом ст.625 ЦК України нарахування 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

При цьому доводи скарги про надзвичайні обставини, що вплинули на здатність Відповідача своєчасно розрахуватися за поставлений товар: введення в країні воєнного стану, втрату Відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, що вкрай негативно вплинуло на фінансовий стан Компанії апеляційним господарським судом відхиляються, оскільки, як зазначено вище, наведені обставини не виключають застосування до Відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати 3% річних.

Стосовно доводів Скаржника про неврахування судом першої інстанції існування підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення 3 % річних апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зменшення судом заявлених до стягнення відсотків, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру відсотків, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що вирішуючи питання про зменшення розміру заходів відповідальності та відсотків річних, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Разом з тим, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18 зробила висновок, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Між тим, у даній справі, судом не встановлено обставин очевидної неспівмірності заявлених до стягнення процентів річних, оскільки їх розмір відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки).

Крім того, Відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару у повному обсязі не виконано, не доведено, що належні до сплати 3% є надмірно великі для нього, не підтверджено належними доказами обставин тяжкого фінансового стану Відповідача (відсутності грошових коштів на рахунках в усіх банківських установах тощо), або існування будь-яких інших обґрунтованих обставин, які обумовлюють необхідність втручання суду щодо розміру встановленої відповідальності за порушення Відповідачем зобов`язання, у такому випадку відсутні підстави для зменшення відсотків річних.

При цьому Постановою НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надано таку настанову: зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії.

Таким чином, Відповідач у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану , вже захищений певним чином від матеріальних витрат, пов`язаних з простроченням ним виконання, зокрема грошового зобов`язання.

Підсумовуючи вищевикладене, наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права і не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства України, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неправильне застосування судом матеріального права та про невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційних скарг в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.12.2024р. у справі № 908/1911/24 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 01.07.2025

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін