ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року, Справа № 906/1072/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Дяченко В.О.

від відповідача: Налапко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/1072/24 (повний текст складено 22 квітня 2025 року, суддя Машевська О.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ"

про стягнення 335000 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ" про стягнення 335 000,00 грн в порядку суброгації.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/1072/24 відмовлено Приватному акціонерному товариству "Українська пожежно-страхова компанія" у позові до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тертиця" про стягнення 335000 грн. виплаченого страхового відшкодування у порядку суброгації.

Місцевим господарським судом встановлено, що страховий поліс наземного транспорту №025/078/003130 містить умови, за яких страховик звільняється від обов`язку виплати страхового відшкодування, зокрема у разі використання транспортного засобу як таксі, а також його передачі в оренду чи лізинг. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що водій ОСОБА_1 , який керував автомобілем INFINITI QX80, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2014 року випуску, у день вчинення дорожньо-транспортної пригоди виконував трудові обов`язки у ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН". У зв`язку з цим судом взято до уваги твердження відповідача щодо використання транспортного засобу з порушенням умов страхування.

Крім того, судом установлено, що власником вантажного автомобіля, який відповідно до положень статті 1187 Цивільного кодексу України є джерелом підвищеної небезпеки, є фізична особа ОСОБА_2 , а не ТОВ "ТЕРТИЦЯ". Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє джерелом підвищеної небезпеки. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ТОВ "ТЕРТИЦЯ" володіло вантажним автомобілем із напівпричепом на відповідній правовій підставі. За результатами оцінки наявних доказів суд дійшов висновку про відсутність у справі таких доказів.

Не погодившись з ухваленим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/1072/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обгрунтовуючи свої вимоги скаржник зазначає, що керівником і засновником ТОВ "ТЕРТИЦЯ" є ОСОБА_2 , якому належить транспортний засіб VOLVO FM 12 380, р.н. НОМЕР_2 з напівпричепом KOGEL, р.н. НОМЕР_3 . У день ДТП ОСОБА_3 здійснював перевезення на вказаних транспортних засобах за завданням керівника ТОВ "ТЕРТИЦЯ" ОСОБА_2 , в інтересах ТОВ "ТЕРТИЦЯ", виконуючи свої трудові обов`язки.

Апелянт стверджує, що під час розгляду справи в Радомишльському районному суді Житомирської області по справі №289/624/23, що знайшло відображення і в самому рішенні суду від 06 серпня 2024 року, яке набрало чинності 06 вересня 2024 року і учасниками справи не оскаржувалося, встановлено, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ" є особою, яка в силу статті 1172 Цивільного кодексу України має відповідати за завданий з вини ОСОБА_3 збиток у ДТП 08 червня 2024 року у АДРЕСА_1 . Ні ПрАТ "УПСК", ні ОСОБА_3 , ні ТОВ "Тертиця", яка була третьою особою у справі в Радомишльському районному суді Житомирської області рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року не оскаржували.

Позивач звертає увагу суду, що жодна ухвала Господарського суду Житомирської області по справі №906/1072/25 не містить вимоги про надання до суду оригіналу якогось з документів, копії яких були долучені позивачем до позовної заяви. Так, в ухвалах від 21 січня 2025 року та від 29 січня 2025 року Господарський суд Житомирської області, задовольняючи частково клопотання відповідача про витребування доказів (тобто відповідач хотів забезпечити докази по своїй позиції у відзиві), витребував у ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" включно через систему "Електронний суд" докази, які підтверджують підстави володіння автомобілем INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_4 на певному речовому праві та докази, які підтверджують перебування водія ОСОБА_1 у трудових відносинах з товариством станом на 08 червня 2022 року, коли сталася ДТП за участю керованого ним автомобіля INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_4 , а також суд письмово просив підтвердити факт виконання водієм у той день трудових обов`язків в інтересах товариства. В ухвалі суду не згадується конкретно надання саме Договору оренди транспортних засобів від 12 травня 2020 року №40/20 між ФОП Каніним Д.В. (Орендодавець) та ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" (Орендар) та Додаткової угоди №1 до Договору оренди від 01 червня 2020 року. Вимоги про надання до суду саме оригіналу доказу в цих ухвалах не міститься.

На переконання апелянта місцевий суд не врахував позицію ПрАТ "УПСК", викладену у відповіді на відзив по даній справі, а саме, що цивільне законодавство України передбачає наявність такого інституту, як "речове право на чуже майно". Жодним органом або рішенням суду не встановлено неправомірність заволодіння ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" автомобілем INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_4 . Таким чином, укладення договору страхування та виплата страхового відшкодування по ньому були правомірними, як в силу наявності Договору оренди, який неправомірно не був прийнятий Господарським судом Житомирської області до уваги, так і в силу наявності у ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" речового права на чуже майно. А тому, після виплати страхового відшкодування ПрАТ "УПСК" отримала права суброгації до винної у ДТП особи (особи, яка несе відповідальність за винну особу).

Скаржник зауважує, що судом не було враховано та не надано належної оцінки тому, що до позовної заяви ПрАТ "УПСК" було долучено копію наказу ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" № 13-к про закріплення автомобіля INFINITI QX80 від 02 травня 2022 року, відповідно до якого з 02 травня 2022 року закріплено за працівниками ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" ОСОБА_4 та ОСОБА_1 автомобіль INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_4 , затверджено норми витрати палива, місце стоянки, заборону використання автомобіля для особистих потреб. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом засвідчили своїми підписами. У той же час, закріпити автомобіль підприємство може лише за працівниками, які перебувають з підприємством у трудових відносинах, а не за сторонніми особами.

Крім того, ПрАТ "УПСК" наполягає, що має право на відшкодування за рахунок особи, яка несе відповідальність за винну особу, суми виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування транспортного засобу у порядку суброгації, або у порядку регресу за статтею 1191 Цивільного кодексу України або ж за статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Листом №906/1072/24/2692/25 від 16 травня 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

22 травня 2025 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/1072/24.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 травня 2025 року у справі №906/1072/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/1072/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25 червня 2025 р. об 11:15 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

04 червня 2025 року від ТОВ "Тертиця" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

Відповідач стверджує, що абсолютно невідповідними дійсному стану справ є твердження позивача про те, що у результаті ДТП автомобілю "Інфініті" були заподіяні механічні пошкодження, які становили 86% вартості автомобіля. Крім того, ні одна з двох страхових компаній позивач та ПАТ НСК "Оранта", ні власник автомобіля "Вольво" ОСОБА_2 , ні водій автомобіля "Вольво" ОСОБА_3 , ні власник або представник ТОВ "Тертиця" не приймали участь в начебто проведеному 22 червня 2022 року огляді пошкодженого 08.06.2022 в результаті ДТП транспортного засобу легкового автомобіля марки "Інфініті" д.н.з. НОМЕР_5 . Хто його проводив, не відомо. Відповідач категорично заперечує про наявність на автомобілі марки "Інфініті" таких пошкоджень в результаті ДТП, які призвели до його фізичного знищення.

ТОВ "Тертиця" зауважує, що ні позивачем, ні власником та користувачем транспортного засобу не було повідомлено осіб, права та законні інтереси яких, очевидно для них, могли бути порушені у результаті огляду автомобіля марки "Інфініті", складення таких актів та здійснення такого явно неспівмірного пошкодженню автомобіля, страхового відшкодування, про проведення огляду транспортного засобу. З цією метою, порушуючи права відповідача, сторонами договору страхування також не проведено і експертне дослідження пошкодженого автомобіля.

На переконання відповідача, позивач не довів належними і допустимими доказами винуватість відповідача та його обов`язок відшкодувати позивачу помилково сплачену ним суму страхового відшкодування.

06 червня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ" - Налапка Миколи Миколайовича, та представника Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" Дяченка Віктора Олександровича надійшли заяви про участь у судовому засіданні у справі №906/1072/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 червня 2025 року у справі №906/1072/24 задоволено заяви представників Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ" та Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в справі №906/1072/24.

11 червня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ" - Нечипоренко Володимира Миколайовича надійшла заяви про участь у судовому засіданні у справі №906/1072/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 червня 2025 року у справі №906/1072/24 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРТИЦЯ" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в справі №906/1072/24.

В судовому засіданні 25 червня 2025 року, яке проводилось в режимі відеоконференції представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 власником легкового автомобіля INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в. є фізична особа ОСОБА_5 /т.1, а.с. 17/.

Згідно з Договором оренди транспортних засобів №40/20 від 12 травня 2020 року фізична особа-підприємець Канін Д.В. (орендодавець) передав, а ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" (орендар) прийняло у строкове платне користування транспортні засоби відповідно до описів на строк до 30 квітня 2021 року /т.1, а.с. 18, 19/. Таким транспортним засобом визначено INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в., який за актом №1 приймання - передачі транспортних засобів від 12 травня 2020 року передано орендарю в користування /т.1, а.с. 20, 21/.

Згідно з Додатковою угодою №1 до Договору оренди транспортних засобів №40/20 від 12 травня 2020 року сторони дійшли згоди продовжити строк його дії до 31 грудня 2022 року та погодили, що у випадку укладення орендарем договорів добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) щодо об`єкту оренди, орендар виступає вигодонабувачем у таких договорах /т.1, а.с. 22/.

25 жовтня 2021 між Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія" (страховик) та ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №025/078/003130, згідно з умовами якого застрахованим об`єктом визначено легковий автомобіль INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в., який використовуватиметься страхувальником для власного/службового використання. Страхова сума для ТЗ - 1 050 000,00грн. Строк дії договору - 1 рік з 29 жовтня 2021 року /т.1, а.с. 11, 16/.

Згідно з відомостями картки ДТП в системі Національної поліції України за ідентифікатором 398857 08 червня 2022 року о 09:01 в світлий час доби відбулося ДТП у м. Вишневе на перетині вулиць Боголюбова - Київська за участю таких учасників: 1-й учасник ДТП - вантажний автомобіль марки VOLVO моделі FM 12 380, д.н.з. НОМЕР_2 , пошкоджено задню центральну частину, власник ТЗ - ОСОБА_2 , водій як учасник ДТП - ОСОБА_3 , страховик водія - ПАТ "НАСК "ОРАНТА"; 2-й учасник ДТП - напівпричіп марки KOGEL моделі SN 24, д.н.з. НОМЕР_3 , пошкодження відсутні, власник ТЗ - ОСОБА_2 , страховик ПАТ "НАСК "ОРАНТА"; 3-й учасник ДТП - легковий автомобіль марки INFINITI моделі QX80, д.н.з. НОМЕР_1 , пошкоджено передню центральну частину, передню праву частину, бокову ліву частину, власник ТЗ - ОСОБА_5 , водій як учасник ДТП - ОСОБА_1 , страховик - ПрАТ "УПСК", правопорушник - водій ОСОБА_3 (пункт 8.7.3. е ПДР, про що складено протокол за статтею 124 КУпАП серії ААД №100839 /т.1, а.с. 43, 44, 48/.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року притягнуто водія ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн в дохід держави /т.1, а.с. 46/.

ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" звернулась до ПрАТ "УПСК" із заявою - повідомленням (автокаско) від 09 червня 2022 року про те, що 08 червня 2022 року у 9:00 год. у м. Вишневе на перетині вулиці Боголюбова і Київської відбулася дорожньо-транспортна пригода, про яку було повідомлено поліцію за участю легкового автомобіля INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в. під керуванням водія ОСОБА_1 та водія ОСОБА_3 (відомості про транспортний засіб у бланк заяви не внесено). У бланку заяви-повідомлення в реквізиті "режим експлуатації" (власні потреби, навчальна їзда, оренда тощо) відомості не внесені /т.1, а.с. 23/. У бланку заяви-повідомлення обставини події описано так: я рухався по с. Софіївська Борщагівка по вул. Боголюбова в бік вул. Київська на зелене світло світлофору, з лівого боку на червоне світло по Київській виїхала вантажівка і спричинила зіткнення зі мною. Пошкоджено передню частину автомобіля, відповідно автомобіль самостійно рухатися не може. З візуального огляду видно, що є скриті пошкодження, що потребує ретельного огляду на офіційній станції техобслуговування. Заяву-повідомлення підписав директор ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" ОСОБА_5 /т.1, а с. 23/.

ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" звернулась до ПрАТ "УПСК" із заявою на виплату страхового відшкодування від 18 серпня 2022 року за пошкоджений легковий автомобіль INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в. /т.1, а.с. 24/.

ПрАТ "УПСК" отримало від ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування: копію посвідчення водія ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 ; копію Договору оренди транспортних засобів №40/20 від 12 травня 2020 року; копію наказу №13-к від 02 травня 2022 року про закріплення за працівником ОСОБА_1 легкового автомобіля INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в.; про норму витрат пального на 100 км, про місце стоянки та заборону використання службового автомобіля для особистих потреб /т.1, а.с. 26/.

22 червня 2022 року фізичною особою-підприємцем Бородавко С.М. у АДРЕСА_2 на СТО проведено огляд транспортного засобу - легкового автомобіля INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в., власником якого є ОСОБА_5 , про що складено Акт огляду транспортного засобу від 22 червня 2022 року /т.1, а.с. 27, т.2, а.с. 11-33/.

В Акті огляду транспортного засобу від 22 червня 2022 року зазначено характер пошкоджень ТЗ у 25 позиціях, які додатково зафіксовані на фото /т.1, а.с. 27-29/.

Приватне підприємство "Авто-актив" (яке позивач визначає, як дилерське СТО для автомобілів марки INFINITI) оформило рахунок №0001001 від 29 червня 2022 року на ім`я ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" щодо вартості ремонтних робіт на загальну суму 905386,80 грн /т.1, а.с. 30/.

ПрАТ "УПСК" за Актом №0033-22-Б здачі-приймання виконаних робіт від 19 липня 2022 року прийняло від виконавця ФОП Бородавка С.М. послуги аварійного комісара /т.2, а.с.34, 39-42/.

Позивачем за результатами проведених торгів у період з 11 серпня 2022 року до 16 серпня 2022 року врахував зобов`язуючу пропозицію ТОВ "Аудатекс Україна" про придбання пошкодженого легкового автомобіля INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_1 , 2014 р.в. в сумі 535 000,00 грн /т.1, а.с. 31-39/.

ПрАТ "УПСК" затверджено Страховий акт №КАСКО 025/214/021208/22/1 про виплату на користь ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" страхового відшкодування в сумі 462500,00 грн у зв`язку з вирахуванням франшизи в сумі 52500,00 грн, які перераховано страхувальнику платіжним дорученням від 21 вересня 2022 року №153753098 /т.1, а.с. 40, 41/.

З матеріалів справи вбачається, що вантажний автомобіль марки VOLVO моделі FM 12 380, д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 та який під керуванням водія ОСОБА_3 потрапив в ДТП, був застрахований у ПАТ "НАСК "ОРАНТА", що підтверджується полісом серії АТ №002030401. Згідно з цим полісом ліміт відповідальності страховика за завдану майну шкоду складає 130000,00 грн /т.1, а.с. 48/.

ПрАТ "УПСК" звернулося до ПАТ "НАСК "ОРАНТА" з претензією за №1822/17 від 12 жовтня 2022 року на суму 127500,00 грн з доданими до неї документами. Страховик застрахованого ТЗ сплатив позивачу страхове відшкодування в сумі 127500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6558 від 07 лютого 2023 року /т.1, а.с. 49, 50/.

ПрАТ "УПСК" звернулося з цивільним позовом до Радомишльського районного суду Житомирської області про стягнення з фізичної особи ОСОБА_3 виплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації в сумі 335 000,00 грн /т.1, а.с.51/.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 травня 2023 року було відкрито провадження у справі №289/624/23 за позовом ПрАТ "УПСК" до ОСОБА_3 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації /т.1, а.с.54/.

В ході розгляду справи №289/624/23 ОСОБА_3 було подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що власник вантажного автомобіля марки VOLVO моделі FM 12 380, д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_2 , який є керівником ТОВ "Тертиця", а водій ОСОБА_3 в день настання ДТП виконував трудові обов`язки від імені юридичної особи, тому водій не може бути відповідачем за позовом.

На підтвердження цих доводів ОСОБА_3 у цивільній справі подав копію трудової книжки та копію свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_8 /т.1, а.с.57-60/.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року у справі №289/624/23 (набрало законної сили 06 вересня 2024 року) відмовлено у позові ПрАТ "УПСК" до фізичної особи ОСОБА_3 з тих підстав, що останній не є належним відповідачем, оскільки таким є ТОВ "Тертиця".

В рішенні вказано: "Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка - керівник юридичної особи ТОВ "Тертиця" та її засновник ОСОБА_2 пояснив суду, що в момент вчинення ДТП, а саме 08 червня 2022 року відповідач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із ТОВ "Тертиця" та здійснював перевезення саме в інтересах даного підприємства. Автомобіль VOLVO FM 12 380, реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом KOGEL, реєстраційний номер НОМЕР_3 , перебував у володінні роботодавця ОСОБА_3 , а саме ТОВ "Тертиця", оскільки ОСОБА_2 , передав даний транспортний засіб товариству для здійснення господарської діяльності."

Враховуючи викладені обставини справи, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у позові, з чим не може погодитись колегія суддів з огляду на наступне.

Предметом позову в цій справі є вимога про відшкодування завданих внаслідок ДТП збитків.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) шкоди (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно пункту 1 частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В свою чергу, стаття 9 Закону України "Про страхування" передбачає, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України та пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до статті 980 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України "Про страхування", предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Таким чином, Цивільний кодекс України та Закон України "Про страхування" передбачає три види страхування, а саме особисте, майнове та страхування відповідальності. Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів враховує, що у цій справі склад цивільного правопорушення як сукупність умов, які необхідні для настання цивільно-правової відповідальності, не ставиться під сумнів учасниками судового процесу, однак спірним є визначення саме суб`єктів відповідальності за завдану шкоду.

Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 Цивільного кодексу України).

У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 Цивільного кодексу України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну "перехід" означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

Відповідно до наведених положень, в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між ПрАТ "УПСК" і ТОВ "Тертиця", у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні.

У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику. Тому, якщо страхове відшкодування лише частково погашає спричинені потерпілому збитки, то до заподіювача шкоди є можливість пред`явлення двох вимог: перша - вимога страховика в розмірі виплаченого потерпілому страхового відшкодування, друга вимога - потерпілого в розмірі тієї частини завданої шкоди, яка не була покрита страховим відшкодуванням. Заподіювач шкоди може висувати проти страховика лише ті вимоги (заперечення), які він має до потерпілої особи.

Як встановлено колегією суддів, на виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №025/078/003130 від 25 жовтня 2021 року ПрАТ "УПСК" здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок страхувальника ТОВ "Аквілон Дістріб`юшн" в розмірі 462500 грн., що підтверджується платіжним дорученням №153753098 від 21 вересня 2022 року.

При цьому, судом з`ясовано, що виплата цього страхового відшкодування була здійснена позивачем, у зв`язку зі страховою подією та у повній відповідності до умов Договору страхування, який є правомірним, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено перед судом, що вказаний договір визнаний судом недійсним, та не спростовано презумпцію правомірності правочину. Більш того, чинність Договору страхування №025/078/003130 від 25 жовтня 2021 року не є предметом спору та доказування у цій справі.

Висновок місцевого господарського суду про те, що нібито транспортний засіб використовувався з порушенням умов договору страхування, а отже виплата страхового відшкодування не відповідає умовам договору і не підлягає стягненню в порядку суброгації, не підтверджений доказами у справі, є помилковим та таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, з огляду на наступне.

Договір страхування №025/078/003130, на підставі якого здійснено виплату, не є предметом спору у даній справі, його дійсність не оспорюється, не визнана недійсною, не оскаржується в судовому порядку, а тому презюмується правомірним.

Відповідач не є стороною договору страхування, а отже, не може посилатися на обставини, які стосуються виключно внутрішніх відносин між страховиком та страхувальником.

З матеріалів справи вбачається, що виплату в розмірі 462500 грн. здійснено позивачем згідно з договором добровільного страхування №025/078/003130 від 25 жовтня 2021 року на підставі визнання дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08 червня 2022 року, страховим випадком. Це підтверджується страховим актом №КАСКО 025/214/021208/22/1, заявою-повідомленням від 09 червня 2022 року, рахунком СТО, платіжним дорученням тощо. Колегія суддів наголошує, що згідно з чинним законодавством визначення факту настання страхового випадку належить до виключної компетенції страховика, а відповідач, не будучи стороною договору страхування, не має процесуальних підстав для заперечення правомірності виплати на підставі припущень про нібито порушення умов договору.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі №920/343/20.

Аналогічно відхиляються апеляційним судом висновки місцевого господарського суду щодо підписання заяви-повідомлення про ДТП директором ТОВ "Аквілон Дістріб`юшн"; щодо передбачених у розділі 21 Договору добровільного страхування наземного транспорту №025/078/003130 умов для невиплати відшкодування.

Поряд з цим колегія суддів вважає за необхідне вказати на допущене місцевим господарським судом порушення статті 91 ГПК України, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції не було взято до уваги Договір оренди транспортних засобів від 12 травня 2020 року №40/20 в редакції Додаткової угоди №1 від 01 червня 2020 року та докази перебування водія ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" з посиланням на неподання оригіналів таких доказів.

Згідно зі статтею 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" не є стороною у справі, і суд не зазначив у своїй ухвалі підстав для залучення цієї юридичної особи як третьої особи.

Відповідно до частини 2 статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані, серед іншого, 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Позивачем у справі є ПрАТ "УПСК" і саме позивач надав копії відповідних документів.

Згідно з частиною 7 статті 91 ГПК України, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Однак, для застосування цієї норми необхідна наявність двох умов: подання саме копії документа; обґрунтований сумнів щодо достовірності цієї копії з боку суду або учасника справи.

Господарським судом Житомирської області не наведено жодних мотивів, чому подані позивачем копії документів викликають сумнів щодо їх достовірності (а саме: копії договору оренди, наказу про закріплення автомобіля за водієм, трудових документів, тощо). Також відповідач не заявляв сумнів у достовірності документів, що виключає можливість їх залишення без розгляду без обґрунтованої причини.

Позивач належно виконав обов`язок, визначений частиною 5 статті 91 ГПК України та зазначив, що оригінали доказів перебувають у ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН". У разі невиконання такою третьою особою ухвали суду про витребування доказів, це не може спричинити негативні наслідки саме для позивача, адже він не є володільцем доказу, не мав реальної можливості подати оригінал самостійно, належно вказав джерело походження копії.

Таким чином, суд першої інстанції, постановивши ухвалу від 21 січня 2025 року про витребування документів у Товариства з обмеженою відповідальністю "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН", вчинив процесуальне порушення, оскільки витребував оригіналів доказів у особи, яка не є учасником процесу, не має процесуального статусу у справі, не підпорядковується вимогам ГПК як сторона спору.

Колегія суддів зауважує, що відсутність в ухвалі суду мотивів сумнівів щодо достовірності копій документів суперечить статті 91 ГПК України, а отже копії поданих письмових доказів мають бути враховані судом, якщо не доведено їх недостовірність чи фальсифікацію.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що до позовної заяви ПрАТ "УПСК" було долучено копію наказу ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" № 13-к про закріплення автомобіля INFINITI QX80 від 02 травня 2022 року, відповідно до якого з 02 травня 2022 року закріплено за працівниками ТОВ "АКВІЛОН ДІСТРІБ`ЮШН" ОСОБА_4 та ОСОБА_1 автомобіль INFINITI QX80, р.н. НОМЕР_4 , затверджено норми витрати палива, місце стоянки, заборону використання автомобіля для особистих потреб. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом засвідчили своїми підписами.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нібито неправомірність страхового відшкодування та неналежність позивача у деліктному зобов`язанні є помилковим, оскільки ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права та не враховує правової природи суброгації.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено факт виплати позивачем страхового відшкодування на рахунок страхувальника, що підтверджено допустимими доказами, відтак страхова компанія має право на компенсацію виплаченої суми страхового відшкодування на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" з особи, відповідальної за завдані збитки.

Факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування. Таким чином, позивач у цій справі виступає на правах потерпілого (ТОВ "Аквілон Дістріб`юшн""), а тому до нього перейшло право вимоги в сумі 462500 грн до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

З дослідженого судом вбачається, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3 , на момент ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ/2030401 укладеним ПАТ "НАСК "ОРАНТА". По полісу АТ/2030401 передбачена страхова сума за шкоду, заподіяну майну (ліміт відповідальності) 130 000,00 грн. та франшиза у розмірі 2500 грн.

12 жовтня 2022 року ПрАТ "УПСК" звернулося до ПАТ "HACK "ОРАНТА" з претензією (заявою) №1182/17 на суму 127500 грн. (130000 грн. 2500 грн. франшиза).

07 лютого 2023 року ПАТ "НАСК "ОРАНТА" перерахувало на рахунок позивача 127500 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №6558.

При цьому, згідно зі статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З урахуванням вказаних норм, колегією суддів встановлено, що зазначений позивачем розрахунок шкоди є правильним, а саме: 462500 грн (виплачене позивачем відшкодування) 127500 грн. (виплата ПАТ "НАСК "ОРАНТА") = 335000 грн. Вказаний розмір майнової шкоди було заявлено позивачем до стягнення у спорі, що розглядається.

У силу вимог частини першої статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів.

Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, статтею 1187 Цивільного кодексу України обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - законного (титульного) володільця джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 Цивільного кодексу набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Аналіз наведених вище положень статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц та постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №921/250/22 та від 21 серпня 2020 року у справі №905/1391/19).

Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі №355/1394/16-ц, що узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2019 року у справі №640/4185/15-ц, від 05 травня 2018 року у справі №910/14685/17).

Водночас, згідно зі статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Ураховуючи правове регулювання спірних правовідносин, апеляційний суд звертає увагу, що вирішуючи цей спір про відшкодування збитків, які перевищують страхове відшкодування, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі був володільцем відповідного транспортного засобу (вантажного автомобіля) станом на дату скоєння ДТП, а також чи використовував винний водій вказаний транспортний засіб для власних потреб чи під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

За змістом абзацу другого частини другої статті 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка").

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено притягнення до адміністративної відповідальності (у виді накладення штрафу) за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

З наведених вище норм Правил дорожнього руху, Закону України "Про дорожній рух" та КУпАП вбачається, що для користування транспортним засобом, власником якого є інша особа, чинним законодавством не передбачено необхідності оформлення довіреності на право керування, натомість достатнім є передача водію реєстраційного документа на транспортний засіб.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому-третьому постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01 березня 2013 року №4, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2022 року у м. Вишневе сталася дорожньо-транспортна пригода за участю вантажного автомобіля VOLVO FM 12 380, д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію є ОСОБА_2 .. Безпосереднім учасником та винуватцем ДТП був водій ОСОБА_3 , що підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду від 22 липня 2022 року, якою останнього визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху /т.1, а.с. 46/.

Разом з тим, у межах розгляду справи №289/624/23 ОСОБА_3 надав відзив, в якому зазначив, що на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах із ТОВ "Тертиця" та керував вказаним автомобілем виключно у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків в інтересах даного товариства. Ці обставини підтверджені як документально (копії трудової книжки, реєстраційного документа /т.1, а.с. 57 60/), так і свідченнями керівника підприємства ОСОБА_2 , який пояснив, що автомобіль передано товариству для господарських потреб, і саме в межах таких відносин ним користувався ОСОБА_3 .

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року у справі №289/624/23, яке є преюдиційним, встановлено, що: "Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка - керівник юридичної особи ТОВ "Тертиця" та її засновник ОСОБА_2 пояснив суду, що в момент вчинення ДТП, а саме 08 червня 2022 року відповідач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із ТОВ "Тертиця" та здійснював перевезення саме в інтересах даного підприємства. Автомобіль VOLVO FM 12 380, реєстраційний номер НОМЕР_2 з напівпричепом KOGEL, реєстраційний номер НОМЕР_3 , перебував у володінні роботодавця ОСОБА_3 , а саме ТОВ "Тертиця", оскільки ОСОБА_2 , передав даний транспортний засіб товариству для здійснення господарської діяльності."

Крім того, процесуальна поведінка ТОВ "Тертиця" при розгляді спору у справі №906/1072/24 суперечать принципу добросовісності і доктрині "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), оскільки в межах розгляду справи №289/624/23 керівником підприємства ТОВ "Тертиця" повідомлялись зовсім інші обставини.

За змістом частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична особа несе відповідальність за шкоду, заподіяну її працівником під час виконання ним трудових обов`язків. Водночас згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню не безпосереднім заподіювачем (водієм), а особою, яка на відповідній правовій підставі володіє цим джерелом тобто фактичним, законним володільцем транспортного засобу.

Аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку, що особа, яка керує транспортним засобом на підставі трудового договору з володільцем цього засобу, не несе особистої відповідальності за заподіяну шкоду. У цьому випадку відповідальність за шкоду несе саме законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець, тобто ТОВ "Тертиця". Такий правовий висновок узгоджується з підходом, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №921/250/22, у якій наголошено, що у разі керування транспортним засобом працівником у межах виконання службових функцій відповідальність за шкоду несе саме юридична особа володілець/роботодавець, а не водій.

Таким чином, у цьому випадку володільцем джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) у сенсі статті 1187 ЦК України є саме ТОВ "Тертиця", а не ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 ..

Відповідальність за заподіяну шкоду покладається на юридичну особу ТОВ "Тертиця", відповідно до загального принципу деліктної відповідальності роботодавця за дії працівника, передбаченого статтею 1172 ЦК України. Водночас фізична особа власник транспортного засобу ОСОБА_2 , як підтверджено його поясненнями, не здійснював фактичного володіння транспортним засобом, а тому також не є суб`єктом відповідальності за змістом статті 1187 ЦК України.

Враховуючи викладене, доводи ПрАТ "УПСК" викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Щодо судових витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи.

Згідно з частиною 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За частинами 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 16 ГПК України).

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 16 ГПК України).

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №910/16223/18).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18 виснував, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю (правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19).

З дослідженого колегією суддів вбачається, що між позивачем, як замовником, та Адвокатським об`єднанням "ЕНТРОПІЯ ПРАВА" укладено Договір №1/07-2024 про надання правової (правничої) допомоги від 15 липня 2024 року з терміном дії до 14 липня 2025 року, відповідно до пункту 1.1 якого Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання в якості правової (правничої) допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим Договором та за домовленістю Сторін.

Відповідно до пункту 4.1 договору гонорар - винагорода Адвокатського об`єднання за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором.

Для визначення розміру гонорару за надання правової допомоги, передбаченої пунктами 2.1.1 - 2.1.9 цим Договором, сторонами складаються Акти про надання правової (правничої) допомоги (пункт 4.3 Договору).

Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 14 липня 2025 року. Строк дії Договору може бути продовжено за домовленістю Сторін (пункт 4.8 Договору).

Адвокат Овчаренко Р.В. діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1345, виданому на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 21 листопада 2001 року №15, здійснює адвокатську діяльність в організаційно-правовій формі адвокатського об`єднання.

Його повноваження на представництво інтересів позивача у Господарському суді Житомирської області та Північно-західному апеляційному господарському суді також засвідчуються Ордерами про надання правничої (правової) допомоги від 14 жовтня 2024 року серії АА №1496159 та від 29 квітня 2025 року серії АА №1571166.

У Акті про надання правової (правничої) допомоги №192 від 14 жовтня 2024 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги №1/07-2024 від 15 липня 2024 року, міститься розрахунок вартості правових послуг з визначенням їх виду, тривалості витраченого часу та вартості, а саме: Підготовка та подання до Господарського суду Житомирської області позовної заяви про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тертиця" виплаченого страхового відшкодування у порядку суброгації.

Вартість послуг за цим актом складає 10000 грн. (пункт 2 Акта).

Згідно платіжної інструкції №162227772 від 14 жовтня 2024 року ПрАТ "УПСК" сплачено на користь АО "Ентропія Права" 10000 грн. за договором.

У Акті про надання правової (правничої) допомоги №237 від 29 квітня 2025 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги №1/07-2024 від 15 липня 2024 року, міститься розрахунок вартості правових послуг з визначенням їх виду, тривалості витраченого часу та вартості, а саме: Підготовка та подання до Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області по справі№906/1072/24 від 10 квітня 20225р. за позовом ПрАТ "УПСК" до ТОВ "ТЕРТИЦЯ".

Загальна вартість послуг 7000,00 грн. Загальна кількість часу, витраченого на надання правових послуг склала 7 годин (пункти 2, 3 Акта).

Згідно платіжної інструкції №162229578 від 29 квітня 2025 року ПрАТ "УПСК" сплачено на користь АО "Ентропія Права" 7000 грн. за договором.

Згідно з частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд в тому числі і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція, викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи із принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткові постанови Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №902/1051/19 та від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №905/1795/18 і від 01 серпня 2019 року у справі №915/237/18.

Відповідно до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з врахуванням викладеного, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 ГПК України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Колегія суддів зазначає, що ТОВ "Тертиця"не навело жодних доводів щодо судових витрат ПрАТ "УПСК" на професійну правничу допомогу, клопотання про зменшення таких витрат подано не було.

Дослідивши надані позивачем докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що послуги були реальними, належним чином підтверджені, заявлені до відшкодування суми не є неспівмірними із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та ціною позову. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про співмірність заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу на загальну суму 17000,00 грн. (10000 грн. у суді першої інстанції та 7000 грн. у суді апеляційної інстанції) та про їх стягнення з ТОВ "Тертиця",

Судові витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача у відповідності до статті 129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/1072/24 задовольнити.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 10 квітня 2025 року у справі №906/1072/24 скасувати. Прийняти нове рішення. Позов задовольнити.

Стягнути з ТОВ "Тертиця" (12201, Житомирська область, Житомирський район, м.Радомишль, вул. Орлика, будинок 35, ) на користь ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, місто Київ, вул. Кирилівська, будинок 40, ) 335000 грн. страхового відшкодування, 5025 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 7537,50 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/1072/24 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "01" липня 2025 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.