ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/3719/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю представників:

від ОСОБА_1 Олексієнко Н.В.,

від Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" Гаєв О.О.,

від ОСОБА_2 участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"

на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025, прийняте суддею Желєзною С.П., м. Одеса, повний текст складено 13.03.2025,

у справі №916/3719/24

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", в якому просила визнати недійсним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлене протоколом №1-с від 30.11.2016, а також визнати недійсним та скасувати наказ Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" №23 від 09.12.2016.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 02.09.2024 відкрито провадження у справі №916/3719/24 та в подальшому ухвалою суду від 20.11.2024 залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у справі №916/3719/24 (суддя Желєзна С.П.) частково задоволено позов; визнано недійсним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлене протоколом №1-с від 30.11.2016, яким було визнано протиправним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлене протоколом №1 від 20.09.2016, та визнано недійсним протокол в частині призначення ОСОБА_1 головою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" з 20.09.2016; стягнуто з Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422,40 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення в частині задоволення позову мотивоване відсутністю у спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" повноважень на визнання недійсними власних рішень. В частині відмови у задоволенні позову суд першої інстанції послався на недопустимість вирішення питання про права третьої особи, якою самостійні вимоги на предмет спору заявлені не були, а також на недоведеність позивачкою існування правових підстав для скасування наказу, видача якого має формальний характер. Крім того, місцевим господарським судом встановлено, що трирічний строк позовної давності для звернення позивачки до суду з даними позовними вимогами на дату звернення її до Господарського суду Одеської області не сплинув.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Кредитна спілка "Промислово-фінансова спілка" звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у справі №916/3719/24 в частині задоволення позову та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що на момент призначення головою правління Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" Олексієнко Ніни Володимирівни функції управління кредитною спілкою вже були передані ліквідатору, призначеному господарським судом у справі про банкрутство, що свідчить про існування одночасно двох керівників ліквідатора та голови правління, призначеного спостережною радою, що є протиправним, у зв`язку з чим дії спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" з призначення голови правління в умовах існування ліквідатора не могли вважатися законними і, як наслідок, оскаржуваним позивачкою рішенням, оформленим протоколом №1-с від 30.11.2016, правомірно визнані недійсними. Скаржник також стверджує про те, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права, оскільки розглянуто позовні вимоги на підставі ксерокопій документів за наявності сумнівів відповідача щодо відповідності таких копій оригіналу, а також безпідставно не застосовано строк позовної давності до задоволеної частини позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 13.05.2025 (вх.№1388/25/Д3 від 13.05.2025) ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу Кредитної спілка "Промислово-фінансова спілка" без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у справі №916/3719/24 без змін. Зокрема, позивачка вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо особи, яка очолювала ліквідаційну комісію, і стосовно того, що він залишився на чолі кредитної спілки на момент прийняття рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016. Водночас, за твердженням позивачки, позовна заява у цій справі подана в межах строку позовної давності.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г. від 29.04.2025 у справі №916/3719/24 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 14.05.2025.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2025 призначено справу №916/3719/24 для розгляду апеляційної скарги Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у даній справі на 18.06.2025 об 11:30.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 відмовлено у задоволенні заяви Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" про відвід суддів Південно-західного апеляційного господарського суду б/н від 18.06.2025 (вх.№1388/25/Д4 від 18.06.2025) у справі №916/3719/24.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2025 у судовому засіданні, призначеному для розгляду апеляційної скарги Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у справі №916/3719/24, оголошено перерву до 9:30 год 25.06.2025.

У судовому засіданні 25.06.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представник Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" підтримав апеляційну скаргу; ОСОБА_1 висловила заперечення проти її задоволення; ОСОБА_2 участі не брала, хоча була належним чином сповіщена про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_2 своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 14.10.2004 проведено державну реєстрацію Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.06.2024.

Відповідно до пункту 2.1, 2.2 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", затвердженого рішенням загальних зборів, оформленим протоколом №12 від 29.03.2008 (далі статут Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"), дана кредитна спілка це неприбуткова організація, заснована фізичними особами на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Завдання кредитної спілки полягає у задоволенні потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг шляхом здійснення діяльності, передбаченої підрозділом 5 цього статуту.

Діяльність кредитної спілки ґрунтується на таких основних принципах: добровільність вступу та свобода виходу з кредитної спілки; рівноправність членів кредитної спілки; самоврядування; гласності (пункт 3.1 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Органами управління кредитної спілки є загальні збори членів кредитної спілки, спостережна рада, ревізійна комісія, кредитний комітет та правління. У випадку прийняття відповідного рішення Держфінпослуг, функції органів управління кредитної спілки виконує тимчасова адміністрація, що призначається і діє згідно з законодавством. Рішенням загальних зборів членів кредитної спілки можуть бути створені й інші органи управління (пункт 7.1 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Вищим органом управління кредитної спілки є загальні збори її членів (пункт 8.1 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Загальні збори як вищий орган управління кредитної спілки мають право приймати рішення з будь-яких питань діяльності кредитної спілки, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції спостережної ради або правління (пункт 8.2 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

До компетенції загальних зборів членів кредитної спілки, серед іншого, належать: затвердження статуту кредитної спілки, внесення до нього змін і доповнень (пункт 8.3.1 статуту); обрання та відкликання осіб, які входять до складу спостережної ради (пункт 8.3.3 статуту); затвердження положень про спостережну раду, ревізійну комісію, кредитний комітет та правління (пункт 8.3.7 статуту); прийняття рішення про створення інших органів управління, крім спостережної ради, ревізійної комісії, кредитного комітету та правління (пункт 8.3.8 статуту).

Робочими органами загальних зборів є лічильна комісія та президія. До складу президії входить голова зборів та секретар, відповідальний за ведення протоколу зборів, яким оформлюється рішення загальних зборів членів кредитної спілки. Протокол підписується головою та секретарем зборів та оформляється не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дня їх проведення. Відповідальним за зберігання протоколів є голова правління кредитної спілки (пункт 8.6 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Спостережна рада є органом управління кредитної спілки, який здійснює нагляд за діяльністю правління, захист прав членів, а також представляє інтереси членів кредитної спілки в період між загальними зборами. Спостережна рада кредитної спілки підзвітна загальним зборам членів кредитної спілки і в межах компетенції, визначеної Законом України "Про кредитні спілки" та цим статутом, контролює й регулює діяльність правління та кредитного комітету (пункт 9.1 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

До компетенції спостережної ради кредитної спілки, зокрема, належить призначення голови та членів правління, членів кредитного комітету (підпункт 7 пункту 9.2 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Організаційною формою роботи спостережної ради є засідання, що скликаються не рідше одного разу на квартал. Позачергові засідання можуть скликатися за наполяганням половини членів спостережної ради, а також за зверненням правління кредитної спілки (пункт 9.4 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Рішення спостережної ради кредитної спілки оформлюється протоколом, який підписується головою спостережної ради не пізніше трьох робочих днів після їх проведення. Протоколи є обов`язковими для зберігання відповідно до законодавства України. Відповідальними за зберігання протоколів є голова правління кредитної спілки (пункт 9.6 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Правління кредитної спілки є виконавчим органом, який здійснює керівництво її поточною діяльністю. Правління складається з осіб, які знаходяться в трудових відносинах із спілкою (пункт 10.1 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Роботою правління керує голова правління, який призначається спостережною радою. Голова правління, серед іншого, без доручення представляє інтереси кредитної спілки та діє від її імені; розпоряджається майном кредитної спілки в порядку, визначеному спостережною радою; вирішує інші питання діяльності кредитної спілки відповідно до цього статуту та законодавства України (пункт 10.4 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Голова правління несе персональну відповідальність за достовірність та повноту фінансової звітності та інших звітних даних (пункт 25.3 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Протоколи зборів і всі додатки до них зберігаються в архіві кредитної спілки протягом всього строку її діяльності (пункт 33.4 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Відповідальним за зберігання протоколів є голова правління кредитної спілки, який приймає оригінали протоколів від секретаря зборів (пункт 33.6 статуту Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка").

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.09.2016 у справі №2/41-10-1813 арбітражного керуючого Бондаренка Ігоря Едуардовича призначено ліквідатором Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"; затверджено мирову угоду, укладену між комітетом кредиторів Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" та боржником; з дня затвердження мирової угоди зобов`язано боржника приступити до погашення вимог кредиторів згідно з умовами мирової угоди; припинено провадження у справі №2/41-10-1813 про банкрутство Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"; доручено ліквідатору протягом п`яти днів з дня затвердження господарським судом мирової угоди повідомити про це орган або посадову особу органу, до компетенції якого належить призначення керівника (органів управління) боржника, у разі потреби забезпечити проведення зборів чи засідання відповідного органу та продовжити виконувати повноваження керівника (органів управління) боржника до призначення в установленому порядку керівника (органів управління) Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка".

Листом від 19.09.2016 арбітражний керуючий Бондаренко Ігор Едуардович повідомив голову спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" про припинення виконання повноважень керівника (органів управління) Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" з 15.11.2016.

20.09.2016 спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" прийнято рішення, оформлене протоколом №1, про звільнення ОСОБА_2 з посади голови правління кредитної спілки та призначення ОСОБА_1 головою правління кредитної спілки з 20.09.2016.

В подальшому 20.09.2016 ОСОБА_1 видано наказ №001 про вступ на посаду голови правління згідно з рішенням, яке оформлено протоколом №1 від 20.09.2016, а головою спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" ОСОБА_3 було видано наказ №1 про призначення ОСОБА_1 на посаду голови правління на період з 20.09.2016 по 15.11.2016.

26.09.2016 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про припинення провадження у справі №2/41-10-1813 про банкрутство Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" згідно з ухвалою від 13.09.2016, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.06.2024. При цьому, 28.09.2016, 18.11.2016 та 23.11.2016 до вказаного реєстру були внесені відомості про зміну керівника Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка".

28.09.2016 державним реєстратором було видано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з якою керівником Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" призначена ОСОБА_1 .

15.11.2016 спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" прийнято рішення, оформлене протоколом №3, про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління кредитної спілки на підставі заяви останньої та про призначення ОСОБА_4 головою правління кредитної спілки з 16.11.2016.

15.11.2016 головою спостережної Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" ОСОБА_3 було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління з 15.11.2016 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

З 23.11.2016 керівником Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" призначений ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.06.2024.

30.11.2016 спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" прийнято рішення, оформлене протоколом №1-с, про визнання рішень, вказаних у протоколі №1 від 20.09.2016, протиправними та про визнання протоколу №1 від 20.09.2016 недійсним.

09.12.2016 головою спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" ОСОБА_3 видано наказ №23 "Про скасування всіх наказів, похідних від недійсного протоколу спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" №1 від 20.09.2016".

З матеріалів справи також вбачається, що Приморським районним судом м. Одеси розглядалась справа №522/4956/17 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

На підтвердження факту виконання обов`язків голови правління Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" ОСОБА_1 було подано довідку Акціонерного банку "Укргазбанк", надану на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів у межах справи №522/4956/17; накази, видані ОСОБА_1 під час перебування на посаді голови правління; договір, укладений позивачкою від імені Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"; звернення ОСОБА_1 від імені Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", адресовані державним органам; витяги з державного реєстру речових прав щодо майна Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка".

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2019 у справі №522/4956/17 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати; поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"; стягнуто з Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 130052,10 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.12.2021 у справі №522/4956/17 частково задоволено апеляційну скаргу Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка"; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2019 та додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2020 скасовано і провадження у справі закрито з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.05.2022 у справі №522/4956/17 задоволено заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією; матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та стягнення судових витрат, надіслано до Господарського суду Одеської області за встановленою юрисдикцією.

У лютому 2024 р. Кредитна спілка "Промислово-фінансова спілка" звернулася до Господарського суду Одеської області у межах справи №522/4956/17 з клопотанням про закриття провадження з посиланням на рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлені протоколом №1-с від 30.11.2016, та наказ №23 від 09.12.2016. При цьому, по тексту клопотання відповідачем було повідомлено, що вказані документи долучені до матеріалів справи 10.07.2019.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що судовими рішеннями, проголошеними у 2009 році, було присуджено до стягнення з Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" кошти на користь ОСОБА_1 ; у 2015 році ОСОБА_1 було видано довіреність на представництво інтересів Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка". Поряд з цим, у 2019 та 2023 роках судами були видані виконавчі документи про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка".

Предметом спору у даній справі є вимоги позивачки про визнання недійсним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016, а також про визнання недійсним та скасування наказу Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" №23 від 09.12.2016.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачкою факту порушення її прав в результаті прийняття спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" оскаржуваного рішення за відсутності у останньої повноважень на визнання недійсними власних рішень. Поряд з цим, суд першої інстанції зазначив про недопустимість вирішення питання про права третьої особи, якою самостійні вимоги на предмет спору заявлені не були, а також про недоведеність позивачкою існування правових підстав для скасування наказу, видача якого має формальний характер.

Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у справі №916/3719/24 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування наказу Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" №23 від 09.12.2016 Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Кредитна спілка це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки (частина перша статті 1 Закону України "Про кредитні спілки" №2908-III від 20.12.2001, чинного на момент прийняття оскаржуваних рішення та наказу; далі Закон України "Про кредитні спілки").

Близьке за змістом визначення міститься у статті 130 Господарського кодексу України.

Кредитна спілка є юридичною особою (частина перша статті 3 Закону України "Про кредитні спілки"), що належить до непідприємницьких товариств і функціонує, зокрема, на засадах добровільності вступу та свободи виходу з кредитної спілки (абзац другий частини першої статті 2 Закону України "Про кредитні спілки").

Частинами першою, другою статті 7 Закону України "Про кредитні спілки" передбачено, що кредитна спілка діє на основі статуту, що не суперечить законодавству України. У статуті кредитної спілки обов`язково зазначаються, зокрема, порядок утворення та діяльності органів управління кредитної спілки.

В силу статті 13 Закону України "Про кредитні спілки" органами управління кредитної спілки є загальні збори членів кредитної спілки, спостережна рада, ревізійна комісія, кредитний комітет та правління. Рішенням загальних зборів членів кредитної спілки можуть бути створені й інші органи управління. Органи управління кредитної спілки створюються та діють у порядку, визначеному цим Законом, іншими нормативно-правовими актами та статутом кредитної спілки.

За умовами частин першої, другої статті 14 Закону України "Про кредитні спілки" вищим органом управління кредитної спілки є загальні збори її членів. Загальні збори членів кредитної спілки можуть приймати рішення з будь-яких питань діяльності кредитної спілки. До виключної компетенції загальних зборів членів кредитної спілки належить, зокрема, затвердження положень про спостережну раду, ревізійну комісію, кредитний комітет та правління.

Положеннями частини першої статті 15 Закону України "Про кредитні спілки" унормовано, що спостережна рада представляє інтереси членів кредитної спілки в період між загальними зборами. Спостережна рада кредитної спілки підзвітна загальним зборам членів кредитної спілки і в межах компетенції, визначеної цим Законом та статутом кредитної спілки, контролює і регулює діяльність правління та кредитного комітету.

До компетенції спостережної ради кредитної спілки належить: затвердження положень про порядок надання послуг, передбачених цим Законом та статутом кредитної спілки, членам кредитної спілки; встановлення видів кредитів, що надаються кредитною спілкою; вирішення питань про прийняття нових членів до кредитної спілки та припинення членства у кредитній спілці; затвердження у випадках, передбачених статутом кредитної спілки, рішень кредитного комітету про надання кредиту; визначення порядку прийняття рішень про придбання та продаж майна кредитної спілки, використання тимчасово вільних коштів; затвердження кошторису та штатного розпису кредитної спілки; затвердження положення про структурні підрозділи кредитної спілки; призначення голови та членів правління, а також членів кредитного комітету; визначення кваліфікаційних вимог до членів кредитного комітету, працівників кредитної спілки та залучених на договірних умовах експертів згідно з нормативно-правовими актами Уповноваженого органу та статутом спілки; прийняття рішення про вступ кредитної спілки до асоціації кредитних спілок та/або об`єднаної кредитної спілки і вихід з таких асоціацій та/або об`єднаної кредитної спілки, якщо ці питання статутом кредитної спілки не віднесені до виключної компетенції загальних зборів членів кредитної спілки. Спостережна рада вирішує й інші питання діяльності кредитної спілки, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів членів кредитної спілки (частина друга статті 15 Закону України "Про кредитні спілки").

Як зазначалося вище, 20.09.2016 спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" прийнято рішення, оформлене протоколом №1, про звільнення ОСОБА_2 з посади голови правління кредитної спілки та призначення ОСОБА_1 головою правління кредитної спілки з 20.09.2016

Між тим, 30.11.2016 спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" прийнято рішення, оформлене протоколом №1-с, про визнання рішень, вказаних у протоколі №1 від 20.09.2016, протиправними та про визнання протоколу №1 від 20.09.2016 недійсним. Вказаному рішенню передувало рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлене протоколом №3 від 15.11.2016, про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління кредитної спілки та призначення ОСОБА_4 головою правління кредитної спілки з 16.11.2016.

Отже, оскаржуваним у межах даної справи рішенням спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" фактично визнано недійсним власне, раніше прийняте рішення, оформлене протоколом №1 від 20.09.2016, у зв`язку з чим поставлена під сумнів правомірність та законність юридично значимих дій ОСОБА_1 , вчинених нею під час перебування на посаді голови правління відповідача.

Однак, апеляційний господарський суд зазначає про відсутність норми законодавства, якою було б передбачено повноваження спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" на визнання недійсними власних рішень.

Згідно з частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.01.2010 №1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України до юрисдикції господарських судів відносяться, зокрема, справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 916/3610/21 дійшов висновку, що закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлене інше. Верховний Суд також вказав, що існування презумпції прямо випливає з правової природи таких рішень, які є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами) та не можуть за будь-яких підстав автоматично вважатися недійсними за відсутності відповідного судового рішення. До моменту визнання рішення недійсним в судовому порядку юридична сила такого рішення не може ставитися під сумнів.

У практиці Верховного Суду усталеним є підхід, що оскільки ненормативні акти, якими є і рішення органів управління юридичної особи, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, вони не можуть бути скасовані чи змінені органами управління юридичної особи після їх виконання. Подібні висновки Верховного Суду викладені в постанові від 06.02.2020 у справі №912/712/19.

Крім того, в постанові від 03.08.2023 у справі №916/3610/21 Верховний Суд наголосив, що презумпція легітимності рішень органів управління юридичної особи є правильною, оскільки у протилежному випадку можливість безперешкодного скасування органами управління юридичної особи власних рішень могла б призвести до порушення нормальної діяльності юридичної особи та заблокувати її функціонування. Отже, презумпція легітимності, яка закріплює обов`язковість та дійсність рішень органів управління товариств, покликана сприяти правовій визначеності у діяльності юридичної особи.

Таким чином, враховуючи надання судам повноважень здійснювати оцінку правомірності прийнятих органами управління юридичної особи рішень, а також беручи до увагу презумпцію легітимності рішень органів управління юридичної особи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність у спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" повноважень на визнання недійсними власних рішень.

Саме по собі твердження відповідача про те, що призначення ОСОБА_1 на посаду голови правління відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, жодним чином не зумовлює виникнення у спостережної ради повноважень на визнання недійсним власного рішення про призначення особи на вказану посаду, натомість відповідні обставини (у разі їх існування) могли стати підставою для прийняття рішення про припинення повноважень члена виконавчого органу юридичної особи відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України.

Більше того, як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, у суду відсутні підстави для надання оцінки мотивам, якими спостережна рада Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" керувалася під час прийняття рішення, оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016, оскільки наявність або відсутність таких мотивів не змінює обставини неможливості визнання юридичною особою недійсними власних рішень.

Відтак, з огляду на порушення спостережною радою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи в результаті прийняття оскаржуваного рішення про визнання недійсним раніше прийнятого рішення, що, в свою чергу, поставило під сумнів правомірність та законність юридично значимих дій ОСОБА_1 , вчинених нею під час перебування на посаді голови правління Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо доведеності позивачкою як факту порушення її прав внаслідок створення оскаржуваним рішенням стану правової невизначеності в контексті легітимності здійснених ОСОБА_1 дій на посаді члена виконавчого органу, так і факту невідповідності оскаржуваного нею рішення вимогам чинного законодавства, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016, яким було визнано протиправним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлене протоколом №1 від 20.09.2016, та визнано недійсним протокол в частині призначення ОСОБА_1 головою Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" з 20.09.2016.

Поряд з цим, колегія суддів вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції Кредитною спілкою "Промислово-фінансова спілка" було подано заяву б/н від 17.01.2025 (вх.№1682/25 від 17.01.2025) про застосування до позову ОСОБА_1 наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою, пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

Колегія суддів зауважує, що встановлений пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України річний строк позовної давності поширюється виключно на рішення загальних зборів товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю.

Аналогічна правова позиція судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стосовно розповсюдження річного строку позовної давності, передбаченого пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, лише на рішення загальних зборів товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю викладена в постанові від 14.09.2022 у справі №909/298/21.

Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. При цьому норма частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. При цьому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.09.2018 у справі №906/373/17.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За умовами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 261 вказаного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти:

-коли особа довідалася про порушення свого права;

-коли особа могла довідатися про порушення свого права;

-коли особа довідалася про порушника свого права.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №908/6214/14.

Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності для звернення з позовом у даній справі, суд апеляційної інстанції вбачає, що у лютому місяці 2024 року Кредитна спілка "Промислово-фінансова спілка" звернулася до господарського суду в межах справи №522/4956/17 з клопотанням про закриття провадження з посиланням на рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформлене протоколом №1-с від 30.11.2016, та наказ №23 від 09.12.2016, при цьому по тексту клопотання відповідачем було повідомлено, що вказані документи долучені до матеріалів справи 10.07.2019.

Відтак саме з цієї дати слід відраховувати трирічний строк для оскарження позивачкою рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016, тим більше, що у матеріалах справи відсутні докази як на підтвердження ознайомлення позивачки з вказаним рішенням до його приєднання 10.07.2019 до матеріалів справи №522/4956/17, так і на підтвердження, принаймні, повідомлення відповідачем ОСОБА_1 про прийняття цього рішення.

Отже, трирічний строк позовної давності міг сплинути не раніше липня місяця 2022 року.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), що був встановлений на усій території України з 12.03.2020 та продовжений до 30.06.2023, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Воєнний стан введений в Україні указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та на час розгляду цієї справи не скасований та не припинений.

З урахуванням вказаних норм цивільного законодавства, з 12.03.2020 по 30.06.2023 під час дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та з 24.02.2022 по теперішній час у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його (карантину, воєнного стану) дії.

За таких обставин, строк позовної давності для звернення позивачки з позовною вимогою про визнання недійсним рішення спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленого протоколом №1-с від 30.11.2016, не сплив у зв`язку з продовженням його на строк дії в Україні правового режиму воєнного стану.

Доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом розглянуто позовні вимоги на підставі ксерокопій документів за наявності сумнівів відповідача щодо відповідності таких копій оригіналу, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки Кредитною спілкою "Промислово-фінансова спілка" не спростована достовірність таких доказів, а з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у заяві б/н від 12.11.2024 (вх.№40789/24 від 11.11.2024) щодо оригіналів доказів були надані пояснення щодо кожного витребуваного доказу та зазначено про відсутність у позивачки деяких з них, зокрема, статуту у зв`язку зі знаходженням оригіналів цих доказів у самого відповідача.

Колегія суддів також зазначає, що 17.06.2025 до суду апеляційної інстанції від Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" надійшла заява б/н від 17.06.2025 (вх.№2583/25 від 17.06.2025), в якій відповідач просив закрити провадження у справі №916/3719/24 на підставі статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Між тим, беручи до уваги нерелевантність до спірних правовідносин наведеної відповідачем в обґрунтування зазначеної заяви судової практики, а також те, що фактичне визнання оскаржуваним рішенням спостережної ради Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка", оформленим протоколом №1-с від 30.11.2016, нелегітимності позивачки, як члена виконавчого органу, якому довірено здійснення управління юридичною особою, є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з Олексієнко Ніною Володимирівною, що не може розглядатися в площині трудового права, протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 відмовлено у задоволенні вищенаведеної заяви Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" б/н від 12.11.2024 (вх.№40789/24 від 11.11.2024).

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 03.03.2025 у справі №916/3719/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки "Промислово-фінансова спілка" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2025 у справі №916/3719/24 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Кредитну спілку "Промислово-фінансова спілка".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.06.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя І.Г. Філінюк