РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2025Справа № 910/14496/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тім сталь"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш"

про стягнення 11 317 049,03 грн.

Представники сторін:

від позивача: Михальчук О.В., ордер серія АІ № 1789368;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тім сталь» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атонмаш» про стягнення 11 317 049,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 21/03 від 21.03.2023, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2024 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

03.12.2024 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.01.2025.

16.12.2024 представником відповідача подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

31.12.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 13.01.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 10.02.2025.

07.02.2025 представником позивача подано заяву про зміну (збільшення) розміру позовних вимог.

У судове засідання 10.02.2025 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання до 10.03.2025.

У судове засідання 10.03.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 24.03.2025.

24.03.2025 представником позивача подано уточнену позовну заяву, яка за своєю правовою природою є заявою про збільшення розміру позовних вимог.

У судове засідання 24.03.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 14.04.2025.

14.04.2025 представником відповідача подано клопотання про призначення судової експертизи.

У судове засідання 14.04.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 05.05.2025.

28.04.2025 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

05.05.2025 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 05.05.2025 представники сторін з`явились.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши надану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд визнає її такою, що подана з дотриманням приписів чинного процесуального законодавства, зокрема положень ч. 5. ст. 46, ст. 170 ГПК України, тому, суд приймає до розгляду заяву позивача та визначає ціну позову з її урахуванням.

В свою чергу, за результатами розгляду клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" - судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Однак, відповідачем в обґрунтування заявленого клопотання не наведено жодної підстави та обставини, яка у відповідності до ч. 1 ст. 99 ГПК України свідчила б про необхідність призначення судової експертизи саме в межах даної господарської справи та не зазначено які саме дані, що входять до предмета доказування, може встановити така експертизи.

При цьому, судом враховано, що у відзиві на позовну заяву, відповідачем визнано розмір основного боргу у більшому розмірі, ані ж в подальшому заявлено до стягнення з урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, у якій розмір основного боргу зменшено позивачем, та не висловлено жодних заперечень проти його розміру.

За наведених обставин, судом відмолено у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 26.05.2025.

26.05.2025 представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

У судове засідання 26.05.2025 представники сторін з`явились.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.06.2025.

У судове засідання 23.06.2025 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 23.06.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тім сталь» (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Атонмаш» (далі - покупець, відповідач) укладено Договір поставки № 21/03 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язаний у порядку та строки, встановлені Договором, передати у власність покупця металопрокат (далі - товар), загальний асортимент, кількість. Ціна. Умови поставки якого вказуються у видаткових накладних та/або специфікаціях, що є невід`ємною частиною даного Договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Постачальник поставляє покупцю товар окремими партіями.

Поставка товару за цим Договором здійснюється у відповідності до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс 2010», на умовах DDP - покупця, якщо інше не обумовлено сторонами у специфікації або у видатковій накладній (пункти 2.1 та 2.2 Договору).

Відповідно до п. 2.6 Договору право власності на поставлену партію товару і ризики загибелі та/або пошкодження товару переходять від постачальника до покупця з моменту передачі-прийому товару в пункті поставки і засвідчується підписанням сторонами видаткової накладної. Датою отримання покупцем партії товару та супровідних документів є дата підписання представником покупця уповноваженим за довіреністю видаткової накладної.

У пункті 2.8 Договору сторони погодили, що усі поставки товару здійснені між сторонами у період дії Договору регулюються умовами цього Договору. незалежно від того чи є посилання на цей Договір у видаткових накладних.

За умовами п. 3.2 Договору оплата здійснюється покупцем в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на наступних умовах:

- 20% від вартості партії товару сплачується покупцем на умовах передоплати на підставі рахунку постачальника;

- 80% від вартості партії товару сплачується покупцем протягом 30 календарних днів з моменту переходу права власності, якщо сторонами не погоджено іншого. Фактом оплати вважається надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У пункті 3.3 Договору сторони погодили, що у випадку наявності спору між сторонами з приводу моменту оплати товару або неможливості застосування п. 3.2 цього Договору, сторони застосовують положення ч. 1 ст. 692 ЦК України.

У відповідності до п. 4.1 Договору якість товару, що поставляється за даним Договором, повинна відповідати встановленим технічним умовами або вимогам покупця, що висуваються у момент погодження поставки.

Відповідно до п. 7.1 Договору у випадку порушення строку оплати за поставлений товар покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму основного боргу постачальнику та пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Сума заборгованості сплачується з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При затримці оплати боргу більше ніж на 10 днів покупець зобов`язується додатково сплатити постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості. Пеня, відсотки, інфляційні нараховуються протягом шести місяців.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2023, а в частині розрахунків та відповідальності за порушення оплати отриманого товару до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

У випадку, якщо не пізніше, ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору жодна із сторін не заявить про його припинення, то цей Договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік (п. 11.1 та п. 11.2 Договору).

На виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу товар згідно видаткових накладних № 562 від 30.10.2024 на суму 907 365,88 грн., № 455 від 11.09.2024 на суму 304 536,07 грн., № 475 від 19.09.2024 на суму 251 476,34 грн., № 485 від 23.09.2024 на суму 268 865,66 грн., № 496 від 25.09.2024 на суму 22 268,00 грн., № 501 від 27.09.2024 на суму 629 859,94 грн., № 507 від 30.09.2024 на суму 605 950,98 грн., № 250 від 03.06.2024 на суму 299 185,51 грн., № 267 від 10.06.2024 на суму 8 364,00 грн., № 300 від 26.06.2024 на суму 135 547,54 грн., № 321 від 08.07.2024 на суму 454 801,62 грн., № 336 від 15.07.2024 на суму 226 411,98 грн., № 339 від 16.07.2024 на суму 134 388,24 грн., № 346 від 19.07.2024 на суму 133 318,13 грн., № 353 від 23.07.2024 на суму 261 731,58 грн., № 358 від 26.07.2024 на суму 207 334,22 грн., № 364 від 29.07.2024 на суму 863 554,91 грн., № 369 від 30.07.2024 на суму 293 389,07 грн., № 399 від 09.08.2024 на суму 59 747,93 грн., № 405 від 13.08.2024 на суму 864 709,91 грн., № 445 від 04.09.2024 на суму 208 939,39 грн., № 453 від 10.09.2024 на суму 982 366,22 грн., № 763 від 28.12.2023 на суму 371 280,04 грн., № 36 від 26.01.2024 на суму 267 540,02 грн., № 50 від 01.02.2024 на суму 385 877,54 грн., № 78 від 16.02.2024 на суму 187 663,38 грн., № 64 від 16.02.2024 на суму 175 826,06 грн., № 117 від 06.03.2024 на суму 261 038,88 грн., № 186 від 22.04.2024 на суму 162 746,22 грн., № 224 від 16.05.2024 на суму 64 400,00 грн., № 223 від 16.05.2024 на суму 304 090,19 грн., № 339 від 16.07.2024 на суму 134 388,24 грн., № 258 від 05.06.2024 на суму 241 433,98 грн., № 758 від 26.12.2023 на суму 685 694,93 грн.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що свої зобов`язання за Договором виконав належним чином, поставивши відповідачу замовлений товар, натомість покупець, в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманого товару в повному обсязі не здійснив, в зв`язку з чим за ТОВ «Атонмаш» обліковується заборгованість у розмірі 9 342 980,06 грн.

Також у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині здійснення розрахунків, позивачем нараховано та заявлено до стягнення, з урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, 3% річних у розмірі 193 629,23 грн., інфляційні втрати в розмірі 885 643,71 грн., пеню в розмірі 742 088,79 грн. та штраф у розмірі 1 123 170,44 грн.

Відповідач в свою чергу, у відзиві на позовну заяву зазначає, що визнає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу. Натомість, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних, інфляційних нарахувань та штрафу, відповідач зазначає, що поза увагою позивачем залишено та проігноровано домовленість сторін щодо оплати товару, що встановлена п. 3.2. Договору з відтермінуванням платежу на 30 (тридцять) календарних днів з моменту переходу права власності на товар до відповідача. Відповідач також зазначає, що позивач при здійсненні розрахунку 3% річних, інфляційних, пені та штрафу також не звернув уваги на вимоги п. 3.3. Договору, якими встановлено порядок усунення розбіжностей між сторонами договору щодо моменту плати.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем поставлено відповідачу товар за Договором згідно видаткових накладних № 562 від 30.10.2024 на суму 907 365,88 грн., № 455 від 11.09.2024 на суму 304 536,07 грн., № 475 від 19.09.2024 на суму 251 476,34 грн., № 485 від 23.09.2024 на суму 268 865,66 грн., № 496 від 25.09.2024 на суму 22 268,00 грн., № 501 від 27.09.2024 на суму 629 859,94 грн., № 507 від 30.09.2024 на суму 605 950,98 грн., № 250 від 03.06.2024 на суму 299 185,51 грн., № 267 від 10.06.2024 на суму 8 364,00 грн., № 300 від 26.06.2024 на суму 135 547,54 грн., № 321 від 08.07.2024 на суму 454 801,62 грн., № 336 від 15.07.2024 на суму 226 411,98 грн., № 339 від 16.07.2024 на суму 134 388,24 грн., № 346 від 19.07.2024 на суму 133 318,13 грн., № 353 від 23.07.2024 на суму 261 731,58 грн., № 358 від 26.07.2024 на суму 207 334,22 грн., № 364 від 29.07.2024 на суму 863 554,91 грн., № 369 від 30.07.2024 на суму 293 389,07 грн., № 399 від 09.08.2024 на суму 59 747,93 грн., № 405 від 13.08.2024 на суму 864 709,91 грн., № 445 від 04.09.2024 на суму 208 939,39 грн., № 453 від 10.09.2024 на суму 982 366,22 грн., № 763 від 28.12.2023 на суму 371 280,04 грн., № 36 від 26.01.2024 на суму 267 540,02 грн., № 50 від 01.02.2024 на суму 385 877,54 грн., № 78 від 16.02.2024 на суму 187 663,38 грн., № 64 від 16.02.2024 на суму 175 826,06 грн., № 117 від 06.03.2024 на суму 261 038,88 грн., № 186 від 22.04.2024 на суму 162 746,22 грн., № 224 від 16.05.2024 на суму 64 400,00 грн., № 223 від 16.05.2024 на суму 304 090,19 грн., № 339 від 16.07.2024 на суму 134 388,24 грн., № 258 від 05.06.2024 на суму 241 433,98 грн., № 758 від 26.12.2023 на суму 685 694,93 грн., які підписані сторонами без заперечень та зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 3.2 Договору оплата здійснюється покупцем в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на наступних умовах:

- 20% від вартості партії товару сплачується покупцем на умовах передоплати на підставі рахунку постачальника;

- 80% від вартості партії товару сплачується покупцем протягом 30 календарних днів з моменту переходу права власності, якщо сторонами не погоджено іншого. Фактом оплати вважається надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У пункті 3.3 Договору сторони погодили, що у випадку наявності спору між сторонами з приводу моменту оплати товару або неможливості застосування п. 3.2 цього Договору, сторони застосовують положення ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Щодо строків оплати товару, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 14, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Таким чином, беручи до уваги положення ч. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, у разі відсутності умов оплати в договорі, то відповідач повинен був би розраховуватись за поставлений позивачем товар після його прийняття, тобто у день поставки товару, визначений у вищевказаних видаткових накладних.

Разом з тим, оскільки сторонами чітко узгоджено строки оплати за товар у п. 3.2 Договору, відповідач зобов`язаний був здійснювати розрахунки у відповідності до погоджених у п. 3.2 Договору строків та порядку, і підстав для застосування ч. 1 ст. 692 ЦК України на підставі п. 3.3 Договору, судом не встановлено.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості в розмірі 9 342 980,06 грн. за товар, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що визнає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи те, що визнання позову в частині суми основного боргу уповноваженим представником відповідача відповідає вимогам ст. 191 Господарського процесуального кодексу України та такі дії останнього не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 9 342 980,06 грн.

Також, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором в частині здійснення розрахунків, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 193 629,23 грн., інфляційні втрати в розмірі 885 643,71 грн., пеню в розмірі 742 088,79 грн. та штраф у розмірі 1 123 170,44 грн.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.1 Договору у випадку порушення строку оплати за поставлений товар покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму основного боргу постачальнику та пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Сума заборгованості сплачується з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При затримці оплати боргу більше ніж на 10 днів покупець зобов`язується додатково сплатити постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості. Пеня, відсотки, інфляційні нараховуються протягом шести місяців.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 742 088,79 грн., нарахування якої здійснено з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України.

В свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру штрафу, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 1 123 170,44 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% у розмірі 193 629,23 грн. та інфляційні втрати у розмірі 885 643,71 грн.

При цьому, судом відхиляються заперечення відповідача щодо неврахування п. 3.2 Договору, оскільки з розрахунку пені, 3% річних, інфляційних нарахувань та штрафу, вбачається, що позивачем при здійсненні таких нарахувань враховано узгоджені сторонами у п. 3.2 Договору строки і порядок розрахунків.

Також, судом відхиляються посилання відповідача на необхідність застосування п. 3.3 Договору, оскільки жодних належних обґрунтувань із посиланням на відповідні докази, які б свідчили про наявність розбіжностей щодо порядку оплати, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені та штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Так, відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен, зокрема, об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та інше. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Мотивуючи клопотання про зменшення розміру санкцій відповідач посилався, зокрема, на те, що є національним виробником продукції теплотехнічного призначення (котли побутового та котельні промислового призначення), складовими компонентами якої є металопрокат, що поставляється в т.ч. і позивачем. Відповідач зазначає, що внаслідок обстрілу зс рф цивільних об`єктів у м. Києві постраждала територія відповідача, а також офісні та складські приміщення, що розміщені на цій ділянці, що підтверджується копію Витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 18 лютого 2025 року та фотографіями пошкоджень ділянки та приміщень відповідача.

Суд зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості. При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевказане, з урахуванням інтересів обох сторін, зазначених відповідачем причин та обставин прострочення виконання ним договірних зобов`язань, зважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження факту понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем прострочення, а також враховуючи значний розмір та невідповідність, на переконання суду, такого розміру стягуваних штрафних санкцій наслідкам порушення підприємством зобов`язання зі своєчасної оплати, суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру нарахованої позивачем сум пені та штрафу на 50%, а саме до 371 044,40 грн. та 561 585,22 грн. відповідно Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов в частині стягнення суми основного боргу та враховуючи приписи статті 130 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету судовий збір у розмірі 56 057,88 грн.

В іншій частині, судовий збір покладається на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 130, 191, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атонмаш" (04073, м. Київ, вул. Ливарська, буд. 5А; ідентифікаційний код: 43267706) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тім сталь" (31000, Хмельницька обл., м. Красилів, вул. Центральна, буд. 16; ідентифікаційний код: 40246112) заборгованість у розмірі 9 342 980 (дев`ять мільйонів триста сорок дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) грн. 06 коп., інфляційні втрати у розмірі 885 643 (вісімсот вісімдесят п`ять тисяч шістсот сорок три) грн. 71 коп., 3% річних у розмірі 193 629 (сто дев`яносто три тисячі шістсот двадцять дев`ять) грн. 23 коп., пеню в розмірі 371 044 (триста сімдесят одна тисяч сорок чотири) грн. 40 коп., штраф у розмірі 561 585 (п`ятсот шістдесят одна тисяча п`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 22 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 91 392 (дев`яносто одна тисяча триста дев`яносто дві) грн. 27 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Тім сталь" (31000, Хмельницька обл., м. Красилів, вул. Центральна, буд. 16; ідентифікаційний код: 40246112) з державного бюджету судовий збір в розмірі 56 057 (п`ятдесят шість тисяч п`ятдесят сім) грн. 88 коп., сплачений згідно платіжної інструкції № 9247 від 18.11.2024 на суму 135 805,00 грн.

5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.07.2025.

Суддя О.А. Грєхова