ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/1848/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" - адвоката Приведьона В.М. (ордер АМ № 1108967 від 11.12.2024),

відповідача - державного підприємства "Гарантований покупець" - адвоката Акуленка А.В. (дов. № 267-Д від 30.12.2024); адвоката Франюка А.В. (дов. № 262-Д від 30.12.2024),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - Підприємство)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 (головуючий суддя Гончаров С.А., судді: Тищенко О.В. і Сибіга О.М.)

у справі № 910/1848/23

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська обласна енергопостачальна компанія" (далі - Товариство)

до Підприємства

про стягнення 1 154 084 209,81 грн та

за зустрічним позовом Підприємства

до Товариства

про тлумачення пункту договору.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 13.06.2025 № 32.2-01/1160 у зв`язку із обранням судді Ємця А.А. до Великої Палати Верховного Суду, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/1848/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і Колос І.Б.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.06.2025 № 32.2-01/1271 у зв`язку із відпусткою судді Власова Ю.Л., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/1848/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М. і Колос І.Б.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до суду з позовом до Підприємства про стягнення заборгованості за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг від 15.09.2021 № 2298/02/21 (далі - Договір) у розмірі 170 410 571,37 грн, яка виникла у період до 01.02.2023; у розмірі 661 243 631,14 грн, яка виникла у період з 01.02.2023 по 01.04.2023, а також пені у розмірі 201 710 253,69 грн, 3% річних у розмірі 17 626 997,08 грн та інфляційних втрат у розмірі 103 092 756,53 грн, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 19.04.2023, прийнятої судом).

У свою чергу, Підприємство звернулося до суду із зустрічним позовом до Товариства про надання тлумачення абзацу першого пункту 16 Договору щодо неможливості нарахування пені за несвоєчасне внесення першого-п`ятого платежів згідно з пунктом 7 цього Договору, який прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом згідно з ухвалою від 03.03.2023.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги Підприємство вказувало на те, що згідно з пунктом 16 Договору підставою для нарахування пені може бути порушення замовником зобов`язань щодо строків оплати наданих послуг, у той час як розрахунки за першими п`ятьма етапами здійснюються до моменту, коли послуги ще не надані, акти приймання-передачі послуг не підписані, отже за несвоєчасність оплат за вказаними етапами взагалі не передбачено нарахування пені.

Товариство подало до суду клопотання про закриття провадження у справі про стягнення боргу у сумі 694 612 627,49 грн у зв`язку з відсутністю предмета спору внаслідок сплати Підприємством боргу.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 (суддя Бойко Р.В) у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується існування у Товариства перед державним підприємством "Національною акціонерною енергетичною компанією "Енергоатом" (далі - Компанія) боргу в спірний період, а тому строк виконання Підприємством обов`язку з оплати Товариству послуг за Договором не настав. Отже, у цьому випадку відповідач за первісним позовом не прострочив виконання свого зобов`язання, а тому права позивача не були порушені.

Суд першої інстанції також зазначив, що Підприємство добровільно та достроково оплатило Товариству частину боргу за послуги згідно з Договором, у той же час суд дійшов висновку, що добровільне виконання відповідачем за первісним позовом своїх грошових зобов`язань перед постачальником універсальних послуг (позивачем) не свідчить про порушення Підприємством прав Товариства та/або настання строку виконання грошових зобов`язань за Договором, а тому немає підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 скасовано в частині первісних позовних вимог та прийнято в цій частині нове рішення, яким: закрито провадження у справі в частині стягнення з Підприємства на користь Товариства заборгованості за Договором у сумі 831 654 202,51 грн; первісні позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства 3% річних у сумі 17 220 500, 33 грн та інфляційні втрати у сумі 88 699 587,55 грн; в іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відкладальна обставина, на яку посилається як відповідач за первісним позовом, так і суд першої інстанції, може бути застосована виключно у разі наявності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед Компанією за результатами проведення електронних аукціонів. Однак у матеріалах справи відсутні докази наявності у Товариства заборгованості перед Компанією за електричну енергію, закуплену саме за результатами проведення електронних аукціонів, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов до передчасних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог у частині основної заборгованості.

Зважаючи на погашення Підприємством основної заборгованості, апеляційний суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості, а також про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, за результатами перевірки нарахування заявлених до стягнення сум, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим наданий Товариством до суду апеляційної інстанції 01.11.2024 розрахунок саме у задоволених сумах, а контррозрахунок Підприємства визнав невірним та таким, що містить методичні та арифметичні помилки.

Суд зазначив, що припиняючи нарахування 3% річних на суму заборгованості по 1- 5 платежах в останній день відповідного місяця, Підприємство не враховує, що в порушення умов Договору грошове зобов`язання, яке не виконане належним чином у розумінні статті 598, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не є припиненим, а тому є безпідставним припинення застосування передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів заборгованості Товариства перед Компанією за придбану за результатами проведення електронних аукціонів електричну енергію, у Підприємства відсутні підстави для посилання на положення підпункту 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 (далі - Положення ПСО), як на відкладальну обставину.

Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України вказав на те, що оскільки позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості є правомірними та обґрунтованими, тому наявні правові підстави для закриття провадження у відповідній частині, у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог до апеляційної інстанції не оскаржувалося.

Постановою Верховного Суду від 28.01.2025: скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024; справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний господарський суд не перевірив доводи Підприємства щодо бази нарахування для стягнення 3% річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний (відповідно до пункту 7 Договору); не встановив, за який період (до якого моменту) здійснено нарахування на планові обсяги (до останнього дня визначеного Договором розрахункового періоду, чи до моменту повного виконання грошових зобов`язань за розрахунковий період).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 скасовано в частині первісних позовних вимог та прийнято в цій частині нове рішення, яким: закрито провадження у справі в частині стягнення з Підприємства на користь Товариства заборгованості за Договором у сумі 831 654 202,51 грн; первісні позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства 3% річних у сумі 17 220 500, 33 грн та інфляційні втрати у сумі 88 699 587,55 грн; в іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

За результатом нового розгляду апеляційний суд констатував, що Підприємство порушувало визначений Договором графік платежів. Перевіривши наданий Товариством розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, суд апеляційної інстанції визнав його обґрунтованим.

Не погоджуючись з постановою апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог, Підприємство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій:

- посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального, зокрема статті 625 ЦК України, без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, висновків об`єднаної палати Верховного Суду, викладених у постановах від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 та від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21, а також висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.07.2024 у справі № 910/1083/23, від 26.11.2024 у справі № 910/15342/23, від 30.01.2025 у справі № 910/881/24, від 09.11.2022 та від 13.03.2024 у справі № 904/5899/21;

- посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування підпункту 2 пункту 8 Положення ПСО (керуючись яким сторони в Договорі погодили, що Товариство має право на своєчасне та повне отримання вартості послуги за Договором лише у разі відсутності заборгованості перед Компанією, що є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23;

- посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів.

За доводами скаржника, суд апеляційної інстанції не виконав вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.01.2025, які слугували підставою для направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Апеляційний суд не перевірив правомірність застосування відповідальності за статтею 625 ЦК України за періоди в які існувала така заборгованість, не надав належної оцінки умовам Договору, зокрема, пункту 7, а також не взяв до уваги, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат після підписання сторонами актів приймання-передачі у відповідному розрахунковому місяці та до часу спливу 14 числа місяця, що настає за розрахунковим, є неправомірним.

Всупереч наведеному, як слідує з наданого Товариством розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, що нібито був повторно перевірений на правильність апеляційним судом, Товариство продовжувало нараховувати 3% та інфляційну складову за авансовими платежами після припинення відповідних зобов`язань, виходячи з неіснуючої бази нарахування (в період часу з 1 по 14 число наступного за розрахунковим місяцем).

З посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у справах № 910/1083/23, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у справі, яка розглядається, та аналогічний характер нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, скаржник вказує на те, що наведений Товариством розрахунок є арифметично невірним, не відповідає вимогам законодавства, суперечить змісту умов Договору. Внаслідок штучного завищення періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат сума цих платежів, за розрахунками Підприємства, необґрунтовано збільшена Товариством.

У цьому контексті наводить висновок об`єднаної палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21, про те, що при розрахунках за послуги з передачі електричної енергії, користувач та ОСП зобов`язані використовувати як плановий, так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору - платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність сплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць.

Скаржник також наголошує, що Товариство на стадії апеляційного провадження здійснило донарахування інфляційних втрат із застосуванням індексу інфляції березня 2023 року, що є неприпустимим та не передбачено ГПК України на стадії апеляційного провадження.

Просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, непідтвердженність підстав касаційного оскарження, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. У відзиві Товариство зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Товариство очікує понести у звязку зі розглядом справи у суді касаційної інстанції, складає 30 000 грн.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з метою виконання спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії на період з 01.10.2021 до 30.04.2023 з метою надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів 15.09.2021 Товариство (постачальник універсальних послуг) та Підприємство (замовник) уклали Договір, за умовами якого:

- постачальник зобов`язується надавати замовнику послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, а замовник зобов`язується отримувати надані постачальником послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному цим договором та Положенням ПСО (пункт 1);

- строк надання послуг з 01.10.2021 по 31.03.2023 (пункт 3 у редакції додаткової угоди від 31.10.2022 № 2230/02/22);

- оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника таким чином: перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість); другий платіж - до 3 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість); третій платіж - до 9 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість); четвертий платіж - до 15 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість); п`ятий платіж - до 21 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозованої вартості послуг (з податком на додану вартість); шостий платіж - до 14 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів. У разі, якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється на наступний робочий день після такого вихідного/святкового дня. Якщо сумарна сплата замовником постачальнику прогнозованої вартості за розрахунковий місяць (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, постачальник здійснює повернення замовнику різниці до 15 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом (пункт 7);

- факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг (пункт 10);

- у разі порушення замовником зобов`язань щодо строків оплати наданих послуг він сплачує постачальнику послуг пеню у розмірі 0,1 відсотка розміру платежу, за яким допущено прострочення оплати (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на день розрахунку), за кожен день прострочення. Замовник звільняється від відповідальності, передбаченої цим пунктом договору, у разі несвоєчасної та/або неповної оплати виробниками гарантованому покупцю наданих послуг відповідно до пункту 8 Положення ПСО (пункт 16);

- під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони керуються законодавством, зокрема Законом України "Про ринок електричної енергії" (пункт 29);

- цей договір набирає чинності з 15.09.2021 та діє до 31.03.2023 (пункт 34 у редакції додаткової угоди від 31.10.2022 № 2230/02/22).

Сторонами не заперечується факт надання Товариством на підставі Договору у період з грудня 2022 року по 01.04.2023 Підприємству послуг загальною вартістю 831 654 202,51 грн.

Надаючи оцінку доводам скаржника Верховний Суд зазначає, що після прийняття Верховним Судом постанови від 28.01.2025 про направлення справи на новий розгляд, головним питанням цього спору є порядок здійснення нарахувань заборгованості Підприємства за статтею 625 ЦК України з огляду на передбачений пунктом 7 Договору порядок розрахунків за надані Товариством послуги.

Підприємство посилається на те, що пункт 7 Договору визначає порядок оплати постачальнику вартості послуг у шість етапів, п`ять з яких авансові платежі, а шостий - за фактично надану послугу, строк на оплату якого спливає 14 числа місяця наступного за розрахунковим. Відтак, граничним строком для нарахування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення сплати 5 авансових платежів є день підписання сторонами акта приймання-передачі, тобто останній календарний день відповідного розрахункового місяця, оскільки зобов`язання щодо сплати п`яти планових платежів припиняється після завершення розрахункового періоду, яким є календарний місяць.

У такий спосіб Підприємство наполягає на арифметичній некоректності здійсненого Товариством розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, у якому відповідні нарахування Товариство здійснило до моменту фактичного виконання Підприємством планових (авансових) платежів.

Також Підприємство наголошує на тому, що Товариство проігнорувало положення пункту 7 Договору (у разі якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється наступного робочого дня після такого вихідного/святкового дня) і у випадку якщо дата платежу припадала на вихідний день (субота, неділя), позивач здійснював нарахування з дня, який передує вихідному дню (тобто п`ятниці).

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 указав, що суд апеляційної інстанції не перевірив наведені вище доводи Підприємства щодо бази нарахування для стягнення 3% річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний; не встановив, за який період (до якого моменту) здійснено нарахування на планові обсяги. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, не дослідив усіх наданих учасниками справи доказів та не надав їм належну правову оцінку у контексті нарахування зазначених сум.

За змістом частини п`ятої статті 310, частини першої статті 316 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, та вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Проте суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, обмежився вказівкою в мотивувальній частині про правильність здійсненого Товариством розрахунку та хибність контррозрахунку Підприємства. Зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається, що суд дійсно перевірив наданий Товариством розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням обов`язкових вказівок суду касаційної інстанції щодо з`ясування: бази нарахування для стягнення 3% річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний; періодів (до якого моменту) здійснено нарахування на планові обсяги.

Верховний Суд зауважує, що недостатнім є зазначення, що суд перевірив правильність розрахунку позивача та погоджується із ним, позаяк суд апеляційної інстанції мав встановити відповідні обставини, про які зазначав суд касаційної інстанції, навести, які саме докази, покладені обома сторонами спору в основу здійснених ними розрахунків/конррозрахунків, були ним досліджені, оцінені і, відповідно, прийняті та/або відхилені із зазначенням відповідних мотивів такого прийняття/відхилення.

Не з`ясування апеляційним судом наведених обставин позбавляє суд касаційної можливості надати оцінку доводам скаржника, викладеним у касаційній скарзі, у тому числі щодо:

- застосування Товариством у розрахунку неіснуючої бази нарахування (в період часу з 1 по 14 число наступного за розрахунковим місяцем);

- штучного завищення періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат;

- здійснення Товариством донарахування інфляційних втрат із застосуванням індексу інфляції березня 2023 року на стадії апеляційного провадження.

Зазначене унеможливлює також перевірку висновку суду апеляційної інстанції про те, що враховуючи специфіку Договору, неминучою є зміна бази нарахування кожні декілька днів, а тому єдиним можливим способом забезпечення реалізації порушеного права Товариства є нарахування інфляційних втрат пропорційно до суми простроченого зобов`язання, у тому числі на відповідність висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.09.2020 у справі № 915/2095/19, на яку здійснено посилання апеляційного суду в обґрунтування прийняття постанови в оскаржуваній частині.

Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.01.2025 та всупереч вказівкам суду касаційної інстанції не в повній мірі з`ясував відповідні обставини та не дослідив розрахунок позовних вимог.

Верховний Суд також зазначає, що аналогічні за своїм змістом та характером доводи Підприємства були предметом дослідження Верховного Суду у справах № 910/15342/23, № 910/881/24, № 910/1083/23 (на які посилається Підприємство у касаційній скарзі). Рішення судів попередніх інстанцій у наведених справах також були скасовані Верховним Судом з аналогічних наведеним вище підстав з направленням справ на новий розгляд з подібними за змістом обов`язковими вказівками суду касаційної інстанції.

Верховний Суд неодноразово, у тому числі і у цій справі, а також у справах № 910/15342/23, № 910/1083/23, звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

З огляду на наведене знайшли своє підтвердження аргументи скаржника в касаційній скарзі про порушення судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи статей 86, 236, 238, 269, 282, 310, 316 ГПК України в аспекті невиконання обов`язкових вказівок, які містилися у постанові Верховного Суду від 28.01.2025.

Порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (статті 300 ГПК України).

Отже доводи скаржника викладені в касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пунктів 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, частково підтвердилися.

Інші доводи касаційної скарги, у тому числі щодо необхідності відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/1294/23 щодо застосування підпункту 2 пункту 8 Положення ПСО, Верховний Суд не розглядає як такі, що вже були предметом розгляду Верховного Суду в постанові від 28.01.2025 з наведенням відповідних мотивів та висновків суду касаційної інстанції по суті таких аргументів Підприємства.

За змістом частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом - скасувати із направленням справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи в цій частині апеляційному господарському суду слід урахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу державного підприємства "Гарантований покупець" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 у справі № 910/1848/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос