номер провадження справи 6/69/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 Справа № 908/1336/25

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федько Олександри Анатоліївни, розглянув у спрощеному позовному провадженні без виклику представників сторін справу № 908/1336/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК АЗОВПРОМБІЛДІНГ» (03151, м. Київ, вул. Ернста Федора, буд. 3-Б)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» (69008, м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 72)

про стягнення грошової суми.

Процесуальнідії по справі.

09.05.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вх. №1453/08-07/25 (документ сформований в системі «Електронний суд» 08.05.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК АЗОВПРОМБІЛДІНГ» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» про стягнення суми 482507,87 грн, яка складається з: 327475,80 грн інфляційні втрати, 69940,20 грн 3% річних та 85091,87 грн пеня.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 09.05.2025, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/1336/25 та визначено до розгляду судді Федько О.А.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.05.2025 у справі № 908/1336/25 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, постановлено розгляд справи проводити без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.(ч. 7 ст. 6 ГПК України).

Згідно з положеннями п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі №908/1336/25 від 12.05.2025 була направлена учасникам справи до їхніх електронних кабінетів в підсистемі Електронний суд та отримана ними 12.05.2025 о 13 год. 39 хв., про що свідчать довідки про доставку електронних листів.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, 11.06.2025 сплив тридцятиденний строк наданий сторонам на вчинення процесуальних дій, а тому суд вважає за можливе розглянути вказану справу по суті.

Згідно ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд визнав надані документи достатніми для всебічного та об`єктивного розгляду спору.

Ураховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує повне рішення без його проголошення 01.07.2025.

Оскільки розгляд справи здійснювався без виклику представників сторін, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України не проводилось.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

В якості підстави для звернення з позовом позивач зазначив, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.07.2024 у справі №908/917/24, яке набрало законної сили 27.01.2025, з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» стягнуто на користь позивача суму основного боргу 2 578 541,69 грн, пеню в сумі 191 777,80 грн, 3% річних - 156 169,74 грн, інфляційні втрати у розмірі 654 726,41 грн та судовий збір у розмірі 53 718,23 грн. Відповідач 11.02.2025 виконав вказане рішення суду та перерахував стягнуті грошові кошти. Позивач зазначає, що станом на день звернення до суду з даним позовом залишилась нестягнутою заборгованість відповідача зі сплати пені, 3% річних за період з 20.03.2024 по 11.02.2025 та втрат від інфляції за період з березня 2024 по 11.02.2025. Так, сума втрат від інфляції внаслідок прострочення Відповідачем оплати виконаних робіт за Договором за період березень 2024 11 лютого 2025 становить 327 475,80 грн; пені за період з 20.03.2024 по 11.02.2025 - 85091,87 грн та 3% річних за період 20.03.2024 11.02.2025 складають 69940,20 грн.

05.06.2025 через систему «Електронний суд» до суду від ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» надійшли письмові пояснення (вх. №11546/08-08/25), за текстом яких відповідач заперечив проти нарахування пені, посилаючись на положення ч. 6 ст. 232 ГК України. Також вважає безпідставним нарахування пені та 3% річних за період з 20.03.2024 по 11.02.2025 включно. Просив зменшити заявлені позивачем до стягнення суми пені та 3% річних на 99%.

10.06.2025 до суду від ТОВ «СМК АЗОВПРОМБІЛДІНГ» надійшли додаткові пояснення у справі (документ сформований в системі «Електронний суд» 09.06.2025), за змістом яких позивач звертає увагу, що п. 13.2 договору сторони передбачили можливість нарахування пені за весь період прострочення, не обмежуючись шістьма місяцями. Крім того вказує, що розмір заявлених до стягнення пені та трьох процентів річних не є надмірно великим, адже становить 6,01% від суми основного зобов`язання. Також відповідач вважає правомірним нарахування відповідачеві пені та 3% по 11.02.2025 включно, оскільки грошові кошти потрапили у володіння позивача лише 12.02.2025.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) від сторін суду не надходило.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

22 липня 2024 року господарським судом Запорізької області було ухвалено рішення у справі 908/917/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК Азовпромбілдінг» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест-Промсервіс» про стягнення заборгованості за договором субпідряду № 3824 від 15.06.2021 на технічне обслуговування і ремонти обладнання в розмірі 3 581 215,64 грн. Суд вирішив стягнути з ТОВ «Метінвест-Промсервіс» на користь ТОВ «СМК Азовпромбілдінг» суму основного боргу в розмірі 2 578 541,69 грн, пеню в сумі 191 777,80 грн, 3% річних у розмірі 156 169,74 грн, інфляційні втрати у розмірі 654 726,41 грн та судовий збір у розмірі 53 718,23 грн.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2025 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 3 ст. 75 ГПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Оскільки рішення господарського суду Запорізької області від 22.07.2024 року у справі №908/917/24 набрало законної сили 27.01.2025, таке судове рішення має преюдиціальне значення, а встановлені в ньому факти повторного доведення не потребують.

Так, рішенням господарського суду Запорізької області від 22.07.2024 встановлено, що 15.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метінвест-Промсервіс» (Генпідрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СМК Азовпромбілдінг» (Субпідрядник) укладено договір субпідряду № 3824 на технічне обслуговування і ремонти обладнання (договір).

Згідно з п. 2.1. договору, Генпідрядник доручає, а Субпідрядник зобов`язується на свій ризик виконувати в порядку і на умовах цього договору технічне обслуговування та ремонти обладнання (ТОіР), а також інші види ремонтних робіт, («роботи»), а Генпідрядник зобов`язується прийняти закінчені роботи на об`єктах і оплатити їх ціну.

Під об`єктами в п.1.1. договору сторони погодили розуміти обладнання Замовника (об`єкти ТОіР), що є предметом договору/Специфікації.

15 червня 2021 року сторонами підписано Специфікацію № 1 до договору на загальну суму 19 248 516,00 грн, відповідно до якої було узгоджено, зокрема, види, обсяги, строки виконання, вартість робіт та порядок розрахунків.

Згідно з п. 4 Специфікації № 1 до договору умови оплати визначені як відстрочка платежу протягом 50 (п`ятдесят) календарних днів з дати підписання актів прийому-передачі виконаних робіт.

В подальшому сторонами було досягнуто згоди щодо збільшення строку розрахунків за виконані Субпідрядником роботи до 60 (шістдесяти) календарних днів з дати підписання актів прийому-передачі виконаних робіт (оформлених відповідно до додатку № 1 до договору), про що було укладено додаткову угоду № 2 від 10.08.2021.

У вересні 2021 року позивачем на виконання договору були виконані ремонтні роботи на загальну суму 11 821,28 грн, в т.ч. ПДВ - 1970,21 грн, прийняття яких відповідачем підтверджено актом № 120 від 27.09.2021, та строк оплати яких настав 26.11.2021. Вартість зазначених робіт відповідачем не оплачена.

За результатами виконання робіт за договором у грудні 2021 року сторонами були підписані акти виконаних робіт на загальну суму 1 807 634,29 грн, у тому числі ПДВ 301 272,38 грн, строк оплати яких настав 01.03.2022, але які не оплачені: акт від 31.12.2021 № 199 на суму 10 088,46 грн; акт від 31.12.2021 № 200 на суму 9123,16 грн; акт від 31.12.2021 № 217 на суму 23 830,02 грн; від 31.12.2021 № 198 на суму 25 486,09 грн; від 31.12.2021 № 197 на суму 9270,76 грн, від 31.12.2021 № 202 на суму 133 378,74 грн; від 31.12.2021 № 201 на суму 49 264,45 грн, від 31.12.2021 № 203 на суму 16 968,10 грн; від 31.12.2021 № 204 на суму 123 799,69 грн; від 31.12.2021 № 210 на суму 44 548,63 грн; від 31.12.2021 № 211 на суму 12 774,78 грн; від 31.12.2021 № 208 на суму 31 559,83 грн; від 31.12.2021 № 214 на суму 20 287,62 грн; від 31.12.2021 № 212 на суму 133 163,24 грн; від 31.12.2021 № 209 на суму 69 793,61 грн; від 31.12.2021 № 213 на суму 57 077,96 грн, від 31.12.2021 № 215 на суму 930 651,95 грн; від 31.12.2021 № 216 на суму 10 774,80 грн; від 31.12.2021 № 219 на суму 95 792,40 грн.

Протягом січня 2022 року позивачем були виконані роботи на загальну суму 759 086,12 грн, у т.ч. ПДВ 126 514,35 грн. Роботи відповідачем не оплачені в повному обсязі.

Прийняття відповідачем робіт без зауважень підтверджується підписаними сторонами Актами виконаних робіт: від 31.01.2022 № 248 на суму 30 544,34 грн; від 31.01.2022 № 247 на суму 10 179,97 грн; від 31.01.2022 № 246 на суму 19 841,87 грн; від 31.01.2022 № 240 на суму 23 251,43 грн; від 31.01.2022 № 238 на суму 181 488,96 грн; від 31.01.2022 № 229 на суму 12 879,58 грн; від 31.01.2022 № 239 на суму 41 502,17 грн; від 31.01.2022 № 245 на суму 64 763,93 грн; від 31.01.2022 № 244 на суму 40 433,54 грн; від 31.01.2022 № 243 на суму 36 809,96 грн; від 31.01.2022 № 242 на суму 30 548,77 грн; від 31.01.2022 № 241 на суму 40 728,74 грн; від 31.01.2022 № 250 на суму 15 120,14 грн; від 31.01.2022 № 249 на суму 7083,32 грн; від 31.01.2022 № 251 на суму 24 675,77 грн; від 31.01.2022 № 252 на суму 16 317,18 грн; від 31.01.2022 № 253 на суму 11 881,80 грн; від 31.01.2022 № 254 на суму 18 510,52 грн; від 31.01.2022 № 255 на суму 22 054,39 грн; від 31.01.2022 № 256 на суму 110 469,74 грн.

На виконання податкових зобов`язань позивачем були складені та зареєстровані на користь відповідача податкові накладні на суми ПДВ у складі вартості виконаних робіт за Договором.

Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за фактично виконані та прийняті відповідачем згідно з актами приймання-передачі роботи у вересні, грудні 2021 року, та січні 2022 року становить 2 578 541,69 грн (11 821,28 грн + 1 807 634,29 грн + 759 086,12 грн).

Відтак господарський суд під час розгляду справи №908/917/24 дійшов висновку, що позов в частині стягнення суми основного боргу підлягає задоволенню.

Також суд установив, що відповідно до пункту 13.2 договору сторони визначили, що у разі порушення терміну оплати виконаних робіт, Генпідрядник сплачує підряднику пеню в розмірі 0,01% від не сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня. Пеня нараховується за весь період прострочення. Ураховуючи наведене, суд під час розгляду справи №908/917/24 визнав правомірним нарахування позивачем пені в сумі 191 777,80 грн за загальний період з 27.11.2021 по 19.03.2024, 3% річних за період з 27.11.2021 по 19.03.2021 у сумі 156 169,74 грн, та інфляційні втрати за період грудень 2021 по лютий 2024 у сумі 654 726,41 грн.

Відповідно до заключної виписки АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2025 по 08.05.2025 відповідач 11.02.2025 перерахував на користь «СМК Азовпромбілдінг» 2 578 541,69 грн основного боргу, 191 777,80 грн пені, 654 726,41 грн інфляційних втрат, 156 169,74 грн 3% річних та 53 718,23 грн витрат зі сплати судового збору.

Тобто, відповідач в добровільному порядку 11.02.2025 погасив стягнуті судом суми на виконання рішення Господарського суду Запорізької області у справі №908/917/24.

Оскільки погашення заборгованості, штрафних та компенсаційних санкцій відбулося лише 11.02.2025, позивач, керуючись п. 13.2 договору, приписами ст. ст. 611, 625 ЦК України нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню та 3% річних за період прострочення з 20.03.2024 по 11.02.2025, інфляційні втрати за період з березня 2024 по лютий 2025.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до господарського суду за захистом порушених прав з позовом про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (частина 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 610 та п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Відповідно до п. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 216 ГК України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі аналізу зазначених правових норм суд дійшов висновку, що прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань, пені та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правової позиції викладеній в п.4.31.Постанови Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №922/795/19, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання із наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц.

Як убачається з обставин спору, відповідач грошове зобов`язання перед позивачем за Договором субпідряду № 3824 від 15.06.2021 у сумі 2 578 541,69 грн основного боргу, що встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/917/24 від 22.07.2024, яке набрало законної сили, виконав лише 11.02.2025, про що свідчить заключна виписка АТ КБ «Приватбанк». Також цього дня відповідач перерахував на користь позивача стягнуті за вказаним рішенням суду суми пені в розмірі 191 777,80 грн, 3% річних 156 169,74 грн, інфляційних втрат 654 726,41 грн та судовий збір 53 718,23 грн.

Відтак, ураховуючи порушення відповідачем виконання господарського зобов`язання, наявні правові підстави для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 611, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ст. 216 Господарського кодексу України на суму основного боргу в розмірі 2 578 541,69 грн до моменту виконання відповідачем судового рішення.

Суд звертає увагу, що рішенням господарського суду Запорізької області від 22.07.2024 року у справі №908/917/24 були стягнуті суми пені та 3 % річних за період з 27.11.2021 по 19.03.2024, інфляційних втрат за період грудень 2021 лютий 2024.

Відтак, заявлені у справі № 908/1336/25 суми пені та 3% річних, що нараховані на суму основного боргу за період прострочення з 20.03.2024 по 11.02.2025, інфляційних втрат за період з березня 2024 по лютий 2025 не охоплені рішенням суду у справі № 908/917/24.

Разом з тим, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Щодо вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період прострочення з березня 2024 по лютий 2025 суд зазначає таке.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат в розмірі 327475,80 грн на суму боргу 2578541,69 грн за період з березня 2024 по лютий 2025, суд дійшов висновку, що він виконаний позивачем неправильно. Позивач помилково включив до розрахунку лютий 2025 року, не врахувавши, що оскільки оплата була здійснена відповідачем 11.02.2025, лютий 2025 року не включається до розрахунку інфляційних втрат.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 по справі №910/13071/19, де вказано, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця, інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Ураховуючи наведене, беручи до уваги погашення відповідачем суми основного боргу 11.02.2025, нарахування інфляційних втрат за лютий 2025 року є безпідставним.

Згідно з перерахунком, здійсненим судом за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», сума інфляційних втрат, яка підлягає до стягнення з відповідача за період з березня 2024 по січень 2025 складає 323 216,84 грн.

В іншій частині вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4258,96 грн суд відмовляє, оскільки вони заявлені безпідставно.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача пені та 3% річних за загальний період прострочення з 20.03.2024 по 11.02.2025, суд зазначає таке.

Відповідач у письмових поясненнях по справі від 05.06.2025 заперечував проти нарахування позивачем суми пені за вказаний період з 20.03.2024 по 11.02.2025, оскільки ця вимога заявлена з порушенням положень ч. 6 ст. 232 ГК України, а саме понад шестимісячний строк, встановлений для нарахування штрафних санкцій.

Суд відхиляє доводи відповідача в цій частині та зазначає, що у рішенні господарського суду Запорізької області у справі №908/917/24 від 22.07.2024, яке набрало законної сили, судом установлено, що сторонами в п. 13.2 договору субпідряду №3824 від 15.06.2021 було погоджено, зокрема, що пеня нараховується за весь час прострочення.

Отже, умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування за весь час прострочення), відтак їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

Тому, з урахуванням указаного пункту договору, суд доходить висновку про правомірність нарахування позивачем пені за весь період прострочення, який перевищує шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Втім, суд погоджується з запереченнями відповідача стосовно безпідставності нарахування позивачем як суми пені, так і суми 3% річних по 11.02.2025 включно, оскільки день фактичної оплати 11.02.2025 не включається до кількості днів прострочення за період, за який здійснюються відповідні нарахування. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 21.12.2021 у справі № 910/15364/20, від 08.11.2022 у справі №910/21124/20.

Суд здійснивши перерахунок сум пені та 3% річних за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» установив, що розмір пені за загальний період прострочення з 20.03.2024 по 10.02.2025 (328 днів) складає - 84 576,17 грн, розмір 3% річних за цей період - 69348,47 грн. В іншій частині вимоги про стягнення пені (515,70 грн) та 3% річних (591,73 грн) заявлені позивачем безпідставно, у зв`язку з чим суд відмовляє у позові в цій частині.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені та 3% річних на 99%. Обґрунтовуючи дане клопотання відповідач посилається на добросовісну поведінку при виконанні умов договору та здійснення ним усіх можливих заходів для виконання зобов`язання за спірним договором, проте у зв`язку з обставинами, які від нього не залежать, відповідач зазначає, що не мав можливості розрахуватись за виконані роботи своєчасно. На даний час сума основного боргу сплачена в повному обсязі. Розмір заявлених до стягнення пені та 3% річних не є співмірним зі збитками, наявність яких позивачем навіть не доведена. Таким чином відповідач вважає, що у сукупності його поведінка свідчить про добросовісність відношення до спірної ситуації, тому стягнення з відповідача такої значної суми пені та 3% річних матиме негативні наслідки для діяльності відповідача.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру трьох процентів річних та пені суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 зазначила, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Суд зазначає, що норми ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України зазначені не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій, суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені та трьох процентів річних відповідач обмежився посиланням на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначивши, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Жодних доказів, які б вказували на винятковість обставин, які мав оцінити суд, та відповідно які б вказували на наявність підстав для зменшення пені та трьох процентів річних, відповідач суду не надав.

При вирішенні питання про зменшення пені та трьох процентів річних суд також бере до уваги, зокрема, співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру нарахованих штрафних санкцій і трьох процентів річних. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

Поняття «значно» та «надмірно», які використовуються у статтях 551 ЦК України та 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Так, суд зазначає, що загальний розмір пені та трьох процентів річних, нарахований позивачем до стягнення у справі №908/1336/25 та стягнутий за рішенням господарського суду Запорізької області у справі №908/917/24, становить 19,46% від суми основного боргу, що на переконання суду не є надмірно великим розміром, порівняно з сумою основного боргу, та не є надмірно обтяжливим для відповідача.

Крім того, суд ураховує, що сума пені, яка нарахована відповідачеві, не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, встановленої в період, за який вона нарахована. Сума трьох процентів річних визначена позивачем саме в тому розмірі, який передбачено статтею 625 ЦК України.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що стягнення суми пені та трьох процентів річних з відповідача у розмірі, який визнано обгрунтованим за розрахунком суду, не призведе до тяжкого фінансового становища відповідача. Відтак суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру трьох процентів річних та пені.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі, предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 323 216,84 грн, 3% річних в розмірі 69 348,47 грн та пені в розмірі 84576,17 грн. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє.

Таким чином, позовні вимоги задоволені судом частково.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства, віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За результатами вирішення спору судові витрати щодо судового збору у справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 129 ГПК України.

Питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких визначений позивачем в розмірі 20 000,00 грн, судом не вирішувалось у зв`язку неподанням позивачем доказів, передбачених частиною 3 ст. 126, частиною 8 ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» (69008, м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 72, ідентифікаційний код юридичної особи 39641616) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК АЗОВПРОМБІЛДІНГ» (03151, м. Київ, вул. Ернста Федора, буд. 3-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 41635266) суму інфляційних втрат в розмірі 323 216,84 грн (триста двадцять три тисячі двісті шістнадцять гривень 84 коп.), 3% річних в розмірі 69 348,47 грн (шістдесят дев`ять тисяч триста сорок вісім гривень 47 коп.) та пеню в розмірі 84576,17 грн (вісімдесят чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість гривень 17 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» (69008, м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 72, ідентифікаційний код юридичної особи 39641616) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СМК АЗОВПРОМБІЛДІНГ» (03151, м. Київ, вул. Ернста Федора, буд. 3-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 41635266) суму судового збору в розмірі 5725,70 грн (п`ять тисяч сімсот двадцять п`ять гривень 70 коп.).

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано 01.07.2025.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.А. Федько