РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.07.2025Справа № 910/175/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України

до відповідача 1: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до відповідача 2: ІНФОРМАЦІЯ_1

про стягнення 302 352 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: Карасьова О.В.

від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 18:10:00, Одеська область, на трасі М-15- Одеса-Рені (на м.Бухарест), 229 км. транспортний засіб HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . В результаті наїзду пішохід загинув на місці. Згідно з довідкою від НПУ власником транспортного засобу «HYUNDAI» реєстраційний № НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди було Державне підприємство «Адміністрація морських портів України». Цивільно-правова відповідальність Відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована. цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, то відповідач, як особа, що винна у настанні дорожньотранспортної пригоди, зобов`язана відшкодувати в порядку регресу позивача завдану шкоду.

Ухвалою від 13.01.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників судового процесу.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що відповідно до постанови № 998 складено акт про примусове відчуження або вилучення майна від 30.05.2022, згідно якого за рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (наказ № 75 від 30.05.2022), погодженого начальником Ізмаїльської районної військової адміністрації, часткового наряду № 1/1923 від 30.05.2022, здійснено вилучення майна, власником якого є Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» , а саме легковий пасажирський автомобіль HYUNDAI Н-1, д/н НОМЕР_2 . Вказаний акт підписано начальником ІФ ДП «АМПУ» (адміністрації Ізмаїльського МП) ОСОБА_4., начальником Ізмаїльської районної військової адміністрації Абашевим Р.А. та начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 . Примірник акта вручено під розписку колишньому власнику майна - начальнику ІФ ДП «АМПУ» (адміністрації Ізмаїльського МП) ОСОБА_4 . Отже, з 30.05.2022 Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» фактично не володіє легковим пасажирським автомобілем HYUNDAI Н-1, д/н НОМЕР_2 та не використовує його у своїй господарській діяльності, а отже, відсутні підстави для покладення на останнього відповідальності за шкоду, яку було спричинено водієм вказаного автомобіля ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок наїзду на пішохода.

У відповіді на відзив позивачем заявлено про необхідність залучення до участі у розгляді справи в якості співвідповідача - Ізмаїльського районного центру комплектування.

Ухвалою від 10.03.2025 задоволено заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України про залучення співвідповідача; залучено до участі у справі в якості відповідача 2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; постановлено здійснювати розгляд справи №910/175/25 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 26.03.2025.

25.03.2025 позивачем було подано заяву, в якій заявлено вимоги до 1. Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 302 352 грн. Вказана заява, за своєю првовою природою є заявою про зміну предмету позову та була прийнята судом.

26.03.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 30.04.2025.

30.04.2025 підготовче засідання відкладено на 21.05.2025.

Відповідач 2 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилачись на те, що транспортний засіб Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було не вилучено, а залучено у межах викоанння військово- транспортного обов`язку. До того ж, відповідачем 2 вказано, що згідно постанови слідчого відділу чслідчого управління Головного управління національної поліції в Одеській області підполковника І.Яценка від 28.06.2023 закрито кримінальне провадження стсоовно водія транспортного засобу, який здійснив наїзд на пішохода. Провадження закрито у зв`зку із відсутністю складу злочину. Відповідачем 2 наголошено, що нормами чинного законодавства не передбачено здійснення відшкодування коштів у порядку суброгації Збройними силами України.

21.05.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 04.06.2025.

Відповідачем 1 було подано заперечення на відзив відповідача 2, зокрема, вказано, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» про факт примусового відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта виготовляється за єдиним зразком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 31.10.2012 № 998. Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів. Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта. Так, відповідно до Постанови № 998 складено акт про примусове відчуження або вилучення майна від 30.05.2022, згідно якого за рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (наказ № 75 від 30.05.2022), погодженого начальником Ізмаїльської районної військової адміністрації, часткового наряду № 1/1923 від 30.05.2022, здійснено вилучення майна, власником якого є ДП «АМПУ», а саме легковий пасажирський автомобіль HYUNDAI Н-1, д/н НОМЕР_2 . Вказаний акт підписано начальником ІФ ДП «АМПУ» (адміністрації Ізмаїльського МП) ОСОБА_4., начальником Ізмаїльської районної військової адміністрації Абашевим Р.А. та начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 . Примірник акта вручено під розписку колишньому власнику майна - начальнику ІФ ДП «АМПУ» (адміністрації Ізмаїльського МП) ОСОБА_4 (на підтвердження зазначеного ДП «АМПУ» до відзиву було надано копію згаданого акту). Таким чином, з 30.05.2022 ДП «АМПУ» фактично не володіє легковим пасажирським автомобілем HYUNDAI Н-1, д/н НОМЕР_2 та не використовує його у своїй господарській діяльності. А відповідно до норм ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» право власності виникло у ІНФОРМАЦІЯ_2 30.05.2022 з моменту підписання акту. Тобто, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди власником транспортного засобу «HYUNDAI», реєстраційний № НОМЕР_1 , був саме відповідач 2, а Державне підприємства «Адміністрація морських портів України» є неналежним відповідачем у вказаній справі.

04.06.2025 судом будо закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 02.07.2025.

Представник позивача у судове засідання 02.07.2025, як і в попередні судові засідання не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету. Наразі, судом враховано, що у похзовній заяві позивачем було заявлено про розгляд справи без участі представника Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Відповідач 2 у судове засідання 02.07.2025 також не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №156.

Наразі, з огляду на неявку представників позивача та відповідача 2 суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка позивача та відповдача 2 не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 02.07.2025.

Відповідач 1 у судовому засіданні 02.07.2025 проти задоволення позовних вимог заперечував.

В судовому засіданні 02.07.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_4 18:10:00, Одеська область, на трасі М-15- Одеса-Рені (на м.Бухарест), 229 км. транспортний засіб HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . В результаті наїзду пішохід загинув на місці.

У лікарському свідоцті про смерть №67 від 06.02.2023 вказано, що причиною смерті є трвми отримані внаслідок наїзду транспортного засобу.

Згідно з довідкою від Національної поліції України власником транспортного засобу «HYUNDAI» реєстраційний № НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди було Державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.

Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно підп. а) п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до п. 27.4. ст. 24 вказаного нормативно-правового акту страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

17.02.2023 ОСОБА_5 звернулась до МТСБУ із заявою про здійснення відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дородньо-транспортної пригоди, що сталась ІНФОРМАЦІЯ_4 за участю транспортного засобу HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 , в результаті якої загинув пішохід - ОСОБА_2 .

Як вказує позивач, відповідно до наданих потерпілою стороною документів, а саме: довідки Приватного підприємства «Транс Тенк» про дохід загиблого за період з 01.02.2022 по 31.01.2023, довідки Фізичної особи - підприємця в ОСОБА_6 про розмір доходу загиблого ща період з 26.07.2022 по 11.11.2022, довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 , договору-замовлення послуг по похованню, товарного чеку з оплати послуг поховання ОСОБА_2 на суму 61152грн, сума страхового відшкодування, пов`язана із втратою годувальника була розрахована позивачем. Загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає 302 352,00 грн.

Означена сума відшкодування була сплачена МТСБУ, що підтверджується платіжними інструкціями №824322 від 17.03.2023 на суму 241 200 грн та №824914 від 29.03.2023 на суму 61 152 грн.

На підставі ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача 1 не була застрахована, то, на думку позивача, відповідач 1, як особа, що винна у настанні дорожньотранспортної пригоди, зобов`язана відшкодувати в порядку регресу позивача завдану шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Означені обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що відповідно до постанови № 998 складено акт про примусове відчуження або вилучення майна від 30.05.2022, згідно якого за рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (наказ № 75 від 30.05.2022), погодженого начальником Ізмаїльської районної військової адміністрації, часткового наряду № 1/1923 від 30.05.2022, здійснено вилучення майна, власником якого є Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» , а саме легковий пасажирський автомобіль HYUNDAI Н-1, д/н НОМЕР_2 . Вказаний акт підписано начальником ІФ ДП «АМПУ» (адміністрації Ізмаїльського МП) ОСОБА_4., начальником Ізмаїльської районної військової адміністрації Абашевим Р.А. та начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 . Примірник акта вручено під розписку колишньому власнику майна - начальнику ІФ ДП «АМПУ» (адміністрації Ізмаїльського МП) ОСОБА_4 . Отже, з 30.05.2022 Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» фактично не володіє легковим пасажирським автомобілем HYUNDAI Н-1, д/н НОМЕР_2 та не використовує його у своїй господарській діяльності, а отже, відсутні підстави для покладення на останнього відповідальності за шкоду, яку було спричинено водієм вказаного автомобіля ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок наїзду на пішохода.

Судом вже вказувалось, що після постановлення ухвали про залучення до участі у справі в якості відповідача 2 ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачем було подано заяву, в якій заявлено вимоги до 1. Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 302 352 грн.

Відповідач 2 проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилачись на те, що транспортний засіб Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було не вилучено, а залучено у межах викоанння військово- транспортного обов`язку. До того ж, відповідачем 2 вказано, що згідно постанови слідчого відділу чслідчого управління Головного управління національної поліції в Одеській області підполковника І.Яценка від 28.06.2023 закрито кримінальне провадження стсоовно водія транспортного засобу, який здійснив наїзд на пішохода. Провадження закрито у зв`зку із відсутністю складу злочину. Відповідачем 2 наголошено, що нормами чинного законодавства не передбачено здійснення відшкодування коштів у порядку суброгації Збройними силами України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Щодо вимог до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» суд зауважує таке.

На підставі ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Наразі, як вбачається з наданих до матеріалів справи доказів, на підставі акту про примусове відчуження або вилучення майна від 30.05.2022 ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку із введенням дію Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами), Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 із змінами, внесеними Указом від 17.02.2022 №342/2022 здійснено вилучення у Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» транспортний засіб HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 . Вказаний акт підписано та скріплено печатками представників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», начальника Ізмаїльської районної військової адміністрації та начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 . В акті вказано, що на момент його підписання відшкодування вартості майна не продидось. Акт також містить посилання на те, що останній складено у відповідності до постанови Кабінету міністрів України №998 від 31.10.2012.

Одночасно, відповідачем 2 долучено до матеріалів справи акт від 30.05.2022 приймання-передачі транспортних засобів і техніки, згідно змісту якого ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку із введенням дію Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами), Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 із змінами, внесеними Указом від 17.02.2022 №342/2022 здійснено залучення транспортного засобу HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 , власником якого було Державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Оціннючи вказані докази, судом враховано таке.

Відповідно до ст.41 Конституції України (яка не належить до переліку прав і свобод, які ніким і в жодний спосіб не можуть бути обмежені) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частини 2, 6 ст.353 Цивільного кодексу України встановлюють, що в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно, одночасно вона зобов`язується повернути грошову суму або річ, яка була нею одержана у зв`язку з реквізицією, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна.

За змістом ст.1 Закону "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022, затвердженим Законом "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.04.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався.

Згідно з п.3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1ст.8 Закону "Про правовий режим воєнного стану".

17.07.1997 був прийнятий Закон "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Відповідно до ст.17 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 22.06.2022 №6-р(ІІ)/2022, приписи ст.41 Конституції України щодо права кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, щодо заборони протиправного позбавлення права власності узгіднені з приписами ст.1 Першого протоколу до Конвенції (п.5 мотивувальної частини).

Так, згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Крім того, у ст.15 Конвенції передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

Повідомленням від 28.02.2022 Україна поінформувала Генерального секретаря Ради Європи щодо обсягу відступу, пославшись, зокрема, на ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

У п.2.4 мотивувальної частини рішення від 12.10.2022 №8-р(I)/2022 Конституційний Суд України дійшов висновку, що держава встановлює як потрібні ті заходи втручання у право власності, які дають змогу досягти легітимної мети з дотриманням принципів правомірного втручання.

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначено Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Закон "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" поширює свою дію на будь-яке майно державної, комунальної та приватної форм власності без виключення. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 08.01.2025 о справі №910/14242/22.

Згідно п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» вилучення майна - позбавлення державних підприємств, державних господарських об`єднань права господарського відання або оперативного управління індивідуально визначеним державним майном з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна (ч.3 ст.3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Частинами 1-3 ст.7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» унормовано, що про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна). Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів. Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

Зразок акта про примусове відчуження або вилучення майна затверджено постановою Кабінету міністрів України №998 від 31.10.2012 «Деякі питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Судом вказувалось, що підставі акту про примусове відчуження або вилучення майна від 30.05.2022 ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку із введенням дію Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами), Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 із змінами, внесеними Указом від 17.02.2022 №342/2022 здійснено вилучення у Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» транспортний засіб HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 . Вказаний акт підписано та скріплено печатками представників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», начальника Ізмаїльської районної військової адміністрації та начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 . В акті вказано, що на момент його підписання відшкодування вартості майна не продидось. Акт також містить посилання на те, що останній складено у відповідності до постанови Кабінету міністрів України №998 від 31.10.2012.

Тобто, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що після підписання вказаного акту відподачем 1 було втрачено право власності на транспортний засіб HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 , а відповідне майнове право перейшло до держави, що узгодужється із приписами ч.3 ст.7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Наявність акту про залучення автомобіля, наведених вище висновків ніяким чином не спростовує.

Отже, з урахуванням того, що станом на момент вчинення дорожньо-транспорної пригоди (ІНФОРМАЦІЯ_4) транспортний засіб HYUNDAI з номерним знаком НОМЕР_1 вибув з власності Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог до відповідача 1.

Щодо вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 1187 Цивільного кодексу України унормовано, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судом вказувалось, що відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Наразі, судом враховано, що згідно постанови про закриття кримінального провадження відд 28.06.2023 Головного управлівння Національної поліції в Одеській області водієм автомобіля, яким було спричинено дорожньо-траснпорту пригоду ІНФОРМАЦІЯ_4 був водій-санітар солдат ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України вказано, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Одночасно, частиною 1 ст.1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наразі, суд зазначає, що одночасне посилання як на підставу матеріально-правової відповідальності на ст. 1172 Цивільного кодексу України та ст. 1174 Цивільного кодексу України є неправильним застосуванням норм цивільного права, оскільки відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України шкода, завдана працівником під час виконання трудових (службових) обов`язків, відшкодовується юридичною або фізичною особою, тоді як згідно зі ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Правильне застосування ст. 1172 Цивільного кодексу України або ст. 1174 Цивільного кодексу України безпосередньо впливає на правильність покладання цивільної відповідальності або на фізичну/юридичну особу-роботодавця, або на державу, Автономну Республіку Крим чи орган місцевого самоврядування.

Тобто, участь представників органів державної влади як агентів держави, від її імені не призводить до того, що матеріально-правова відповідальність покладається на такі органи, замість держави.

Відповідальність держави за ст. 1174 Цивільного кодексу України має іншу юридичну природу, ніж відповідальність особи, яка вчинила злочин. Делікт особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та спеціальний делікт держави за рішення, дії або бездіяльність її посадової особи за ст. 1174 Цивільного кодексу України мають відмінний юридичний склад.

Держава може нести відповідальність лише у випадках, коли шкода завдана діями чи бездіяльністю її органів або посадових осіб під час виконання владних повноважень. Відповідно держава фактично відповідає за нездійснення ефективного контролю і нагляду за діяльністю її агентів або за будь-які дії, що виходять за межі їхніх службових обов`язків. Відповідачем у таких справах є саме держава Україна (незалежно від того, чи пред`явлено позов безпосередньо до держави чи в особі або до органу, співробітник якого діяв як суб`єкт владних повноважень, як посадова (службова) особа.

Таким чином у разі застосування положень ст. 1174 Цивільного кодексу України юридично правильним виявляється рішення, згідно з яким заподіяна посадовою або службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень покладається на державу за рахунок Державного бюджету України.

За таких обставин, з оогляду на вищевикладене у сукупності, суд зазначає, що належним відповідачем у даному спорі є саме держава, оскільки судом вище було встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження відд 28.06.2023 Головного управлівння Національної поліції в Одеській області водієм автомобіля, яким було спричинено дорожньо-траснпорту пригоду ІНФОРМАЦІЯ_4 був водій-санітар солдат ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо правових наслідків визначення позивачем неналежних відповідачів, суд окремо зауважує таке.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також ВС підкреслив, що згідно з частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Виходячи з наведеного, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натоміть установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Суд зазначає, що заміна неналежного відповідача на належного та заміна сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження, є різними процесуальними діями. Заміна відповідача здійснюється в порядку та на підставі статті 48 Господарського процесуального кодексу України, за клопотанням позивача, який наділений правом самостійно визначити, хто, на його думку, є належним відповідачем в конкретному спорі, тоді як заміна сторони у справі (процесуальне правонаступництво), здійснюється в порядку та на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України, за клопотанням будь-якої сторони у справі. Проте, позивачем такого клопотання заявлено не було.

При цьому Верховний Суд зауважив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №761/23904/19 (провадження №61-9953ск20), від 20.01.2021 у справі №203/2/19 (провадження №61-6983ск20), від 06.09.2023 у справі №№757/8221/19-ц).

Отже, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові. Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 23.07.2024 по справі 910/10287/21 та від 16.06.2025 по справі №917/542/22.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене у сукупності, суд дійщов висновку, що позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до 1. Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 302 352 грн підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити поністю в задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до 1. Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення 302 352 грн.

2. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 02.07.2025.

Суддя В.В. Князьков