РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.06.2025Справа № 910/4456/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного підприємства «РІНА», м.Київ

до відповідача: Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, м.Київ

про визнання неправомірними дій та стягнення 164 506,52 грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «РІНА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм про:

- визнання неправомірними дії Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм щодо дискваліфікації позивача за аукціоном BSE001-UA-372;

- стягнення з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на користь Приватного підприємства «РІНА» суми гарантійного внеску у розмірі 84 506,52 грн

- стягнення з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на користь Приватного підприємства «РІНА» моральної шкоди у розмірі 80 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач створив для позивача невиправдано дискримінаційні умови, дискваліфікувавши його з аукціону на підставі формальних, надуманих причин. Позиваем вказано, що внаслідок неправомірного відхилення пропозиції Приватного підприємства «РІНА», останнім було понесено репутаційні втрати, завдано негативного пливу на планування господарської діяльності, порушення фінансового обороту та порушення внутрішньої адміністративної нестабільності. Означене стало підставою для заявлення вимог про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 21.04.2025 відкрито провадження в справі, визнано справу малозначною, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

22.04.2025 позивачем було подано заяву про залучення до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Е-Тендер». Вказана заява була залишена судом без задоволення з урахуванням такого.

За приписами ч.2 ст.50 Господарського процесуального кодексу України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Наразі, враховуючи предмет та підстави позовних вимог, виходячи з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Е-Тендер» фактично було авторизованим електронним майданчиком, на якому проводився аукціон, суд дійшов висновку, що внаслідок ухвалення рішення по справі, у вказаного товариства не виникне нових прав та обов`язків та не буде змінено вже існуючих.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що при опрацюванні протоколів електронних торгів, комісією визначено що в аукціоні з ідентифікатором BSE001-UA-372 та з номером лоту DNI2MACRO2025 переможцем не дотримано пункту 44 Порядку, а саме не додано документа, що підтверджують повноваження особи на підписання договору (для юридичних осіб). Пунктом 44 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення спеціального використання водних біоресурсів» від 22.12.2023 року № 1347 закріплений вичерпний перелік документів, які подаються до заявки, а у заяві позивача відсутні документи, що підтверджують повноваження особи на підписання договору (для юридичних осіб). Відповідачем наголошено, що витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань не є достатнім документом, що підтверджує наявність повноважень у керівника товариства на вчинення правочинів. Зокрема, такими документами можуть бути: наказ про призначення керівника підприємства на посаду з відповідними повноваженнями щодо підписання договорів; протокол/виписка з протоколу зборів засновників із рішенням про призначення керівника підприємства, де зазначено про відсутність обмежень на підписання договорів; статут або інші установчі документи зі змінами. Позивачем не було надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому чи його керівнику моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій проти доводів відповідача надано заперечення. Зокрема, позивачем наголошено, що Верховний Суд неодноразово підтверджував, що витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань є належним та достатнім доказом підтвердження повноважень особи діяти від імені юридичної особи та підписувати договори. Зокрема, у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 910/16580/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі, якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням повноважень керівника. Позивач заявляє про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями відповідача, а саме: приниженням ділової репутації позивача через дискваліфікацію; втратою ділових можливостей та партнерств, які базувались на участі у зазначеному аукціоні; емоційним стресом у зв`язку з відсутністю чіткої процедури та несправедливістю визнання документів "неналежними" без передбачення такого в умовах участі.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2025 Приватне підприємство «РІНА» брало участь в електронному аукціоні з продажу права на спеціальне використання водних біоресурсів відповідно до оголошення BSE001-UA-372, розміщеного на електронному майданчику https://auction.e-tender.ua/aukciony/BSE001-UA-20241231- 64372. Організатором вказаного аукціону було Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм. За участь в аукціоні Приватним підприємством «РІНА» було сплачено гарантійний внесок в сумі 84 506,52 грн згідно платіжної інструкції №119 від 13.01.2025.

Після завершення аукціону з ідентифікатором BSE001-UA-372, відповідно до п. 46 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів, був сформований і оприлюднений протокол електронного аукціону в електронній торговій системі. Відповідно до цього протоколу, Позивач був визнаний переможцем торгів за лотом DNI2MACRO2025.

Позивач підписав протокол аукціону шляхом накладання електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

22.01.2025 року відбулося засідання комісії Держрибагентства з підписання протоколів за результатами аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) шляхом електронних торгів, результати яких оформлено протоколом №2 від 22.01.2025.

При опрацюванні протоколів електронних торгів, комісією визначено що в аукціоні з ідентифікатором BSE001-UA-372 та з номером лоту DNI2MACRO2025 переможцем - Приватним підприємством «РІНА» не дотримано пункту 44 Порядку, а саме не додано документа, що підтверджують повноваження особи на підписання договору (для юридичних осіб).

Наказом №42 від 23.01.2025 Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм «Про дискваліфікацію переможців електронних аукціонів» відповідно до пункту 9 Положення про Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 895 (із змінами), пункту 52 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2023 року № 1347 (далі - Порядок), пункту 11 розділу III Розподілу функціональних обов`язків між Головою Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, його першим заступником, заступником та заступником з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації (СDTO), затвердженого наказом Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 05 вересня 2022 року № 262 (із змінами), з урахуванням протоколу засідання Комісії Держрибагентства з питань підписання протоколів за результатами аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) шляхом електронних торгів від 22 січня 2025 року № 2 дискваліфіковано Приватне підприємство «РІНА».

У п.1.5 наказу зазначено, що підставою для дискваліфікації підприємства є абзац сьомий пункту 52 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів, оскільки до заявки про участь в аукціоні не надано документи, що підтверджують повноваження особи на підписання договору (для юридичних осіб).

Наразі, за твердженнями позивача, відповідач створив для позивача невиправдано дискримінаційні умови, дискваліфікувавши його з аукціону на підставі формальних, надуманих причин. Позиваем вказано, що внаслідок неправомірного відхилення пропозиції Приватного підприємства «РІНА», останнім було понесено репутаційні втрати, завдано негативного пливу на планування господарської діяльності, порушення фінансового обороту та порушення внутрішньої адміністративної нестабільності. Означені обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Кодексу України з процедур банкротства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Наразі, оцінючи зміст позовних вимог на предмет ефективності обраних позиваячем способів судового захисту окремо та у їх сукупності, господарський суд зауважує, що під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Механізм реалізації процедури продажу на аукціоні шляхом проведення електронних торгів права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), що укладаються для реалізації квот добування (вилову) визначено Порядком здійснення спеціального використання водних біоресурсів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2023 року № 1347.

Згідно п.п.1 п.2 вказаного Порядку аукціон - це спосіб відчуження лота, за яким переможцем стає учасник аукціону, який в ході електронних торгів в електронній торговій системі запропонував найвищу ціну реалізації лота.

Згідно п.44 означеного Порядку після оприлюднення оголошення заявники сплачують гарантійний внесок, реєстраційний внесок на банківський рахунок оператора та подають заявку про участь в аукціоні через свій особистий кабінет в електронній торговій системі для реєстрації як учасника.

Заявка про участь в аукціоні повинна містити закриту цінову пропозицію, яка не може бути меншою за стартову ціну лота. Заявка подається заявником через особистий кабінет в електронній формі разом з такими документами: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - резидентів; документ про реєстрацію у державі місцезнаходження заявника (витяг із торговельного, банківського або судового реєстру тощо), засвідчений згідно із законодавством держави його видачі, перекладений державною мовою, - для юридичних осіб - нерезидентів; документи, що підтверджують сплату гарантійного внеску та реєстраційного внеску; довідка довільної форми про відкриття банківського рахунка; довідка про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи. У разі відсутності в документах інформації про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи заявник - юридична особа також подає за підписом керівника юридичної особи інформацію про кінцевого бенефіціарного власника або про відсутність кінцевого бенефіціарного власника з обґрунтуванням причини його відсутності у випадках, коли юридична особа відповідно до законодавства може не мати кінцевого бенефіціарного власника; довідка у довільній формі із зазначенням інформації про прийняття та/або неприйняття участі в аукціоні декількох юридичних та/або фізичних осіб, в яких одна і та сама фізична особа здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу юридичних осіб та/або є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) таких юридичних осіб; документи, що підтверджують повноваження особи на підписання договору (для юридичних осіб); довідка довільної форми із зазначенням контактної інформації про заявника (номер мобільного телефону, електронна адреса) та повідомлення про ознайомлення і відповідність вимогам пункту 40 цього Порядку.

Відповідно до п.50 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів після завершення аукціону протокол аукціону підписується переможцем та оператором, через електронний майданчик якого переможцем подано цінову пропозицію, шляхом накладення електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа, та надсилається оператором на електронну пошту організатора протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем формування протоколу аукціону. Організатор протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем формування такого протоколу, перевіряє відповідність переможця вимогам, визначеним пунктом 40 цього Порядку, підписує протокол аукціону шляхом накладення електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа, та опубліковує такий протокол в електронній торговій системі.

За приписами п.52 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів переможець дискваліфікується на підставі рішення організатора з таких підстав:

з власної ініціативи - в разі подання переможцем письмової заяви про відмову від підписання протоколу аукціону або укладення договору на право здійснення промислу;

непідписання протоколу аукціону або неукладення договору на право здійснення промислу у строки, передбачені пунктами 50 і 51 цього Порядку;

виявлення організатором у переможця права на спеціальне використання більш як 14 відсотків встановленого обсягу лімітів для здійснення промислового рибальства у відповідному рибогосподарському водному об`єкті (його частині) з урахуванням пов`язаних з ним осіб у значенні, наведеному в підпункті 14.1.159 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України;

виявлення у поданих переможцем документах недостовірних відомостей;

невідповідність переможця вимогам пункту 40 цього Порядку;

недотримання переможцем вимог пункту 44 цього Порядку;

непроведення повного розрахунку з оператором - у випадку, передбаченому пунктом 53 цього Порядку.

У разі прийняття рішення про дискваліфікацію організатор через особистий кабінет дискваліфікує переможця з одночасним розміщенням наказу про дискваліфікацію переможця в електронній торговій системі із зазначенням причин такої дискваліфікації.

У такому разі центральна база даних формує новий протокол аукціону з визначенням переможцем учасника з наступною за величиною ціновою пропозицією, а за однакових цінових пропозицій - учасника, що подав її раніше, за умови, що таким учасником був зроблений щонайменше один крок аукціону, та відсутності звернення від такого учасника про відмову від очікування та відсутності факту натискання ним відповідної кнопки про відмову від очікування в особистому кабінеті.

У разі дискваліфікації переможця сплачений ним гарантійний внесок не повертається такому переможцю та за вирахуванням плати за участь (винагороди оператора), але не більше розміру гарантійного внеску, перераховується оператором, через електронний майданчик якого переможцем подано цінову пропозицію, на рахунок організатора, відкритий в органах Казначейства, зазначений ним в оголошенні, протягом трьох робочих днів з дня розміщення наказу про дискваліфікацію переможця в електронній торговій системі.

Отже, з системного аналізу наведених вище норм Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів вбачається, що фаткично за наслідками дискваліфікації переможця аукціону організтор аукціону приймає відповідний розпорядчий акт - наказ.

Судом було вище встановлено, що Наказом №42 від 23.01.2025 Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм «Про дискваліфікацію переможців електронних аукціонів» відповідно до пункту 9 Положення про Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 895 (із змінами), пункту 52 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2023 року № 1347, пункту 11 розділу III Розподілу функціональних обов`язків між Головою Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, його першим заступником, заступником та заступником з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації (СDTO), затвердженого наказом Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 05 вересня 2022 року № 262 (із змінами), з урахуванням протоколу засідання Комісії Держрибагентства з питань підписання протоколів за результатами аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) шляхом електронних торгів від 22 січня 2025 року № 2 дискваліфіковано Приватне підприємство «РІНА».

Проте, позивачем фактично заявлено позовні вимоги про визнання неправомірними дії Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм щодо дискваліфікації позивача за аукціоном BSE001-UA-372, що за наявності чинного та не скасованого наказу не є ефективним способом захисту прав та законних інтересів Приватного підприємства «РІНА» як учасника аукціону, що є самостійною та достатньою пілдставою для відмови в задоволеенні позову в цій частині.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині з підстав не ефективності обраного позивачем сособу захисту суд не вбачає підстав для надання оцінки діям відповдача щодо дискваліфікації позивача, оскільки дотримання Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів під час проведення акціону BSE001-UA-372 у даному випадку повинно здійснюватись саме у межах позову про скасування наказу №42 від 23.01.2025 Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм «Про дискваліфікацію переможців електронних аукціонів».

Одночасно, судом вказувалось, що за змістом п.52 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів у разі дискваліфікації переможця сплачений ним гарантійний внесок не повертається.

Отже, оскільки фактично станом на теперішній час наказ №42 від 23.01.2025 Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм «Про дискваліфікацію переможців електронних аукціонів» є чинним та не оспорений Приватним підприємством «РІНА» в частині, що стосується саме позивача, у суду відсутні підстави вважати наявним у відповідача обов`язок із повернення позивачу суми гарантійного внеску.

Тобто, позов Приватного підприємства «РІНА» до відповідача Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм в частині вимог про стягнення з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на користь Приватного підприємства «РІНА» суми гарантійного внеску у розмірі 84 506,52 грн також задоволенню не підлягає та є передчасним.

Щодо вимог позивача про стягнення з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на користь Приватного підприємства «РІНА» моральної шкоди у розмірі 80 000 грн суд зазначає таке.

Судом вказувалось, що відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із частинами першою - третьою статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом частини четвертої статті 23 Цивільного кодексу України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Позиваем вказано, що внаслідок неправомірного відхилення пропозиції Приватного підприємства «РІНА», останнім було понесено репутаційні втрати, завдано негативного пливу на планування господарської діяльності, порушення фінансового обороту та порушення внутрішньої адміністративної нестабільності.

Наразі, суд звертає увагу позивача на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Проте, всупереч принципу змагальності, жодного доказу на підтвердження обставин понесення репутаційних втрат, завдання негативного пливу плануванню господарської діяльності, порушення фінансового обороту та порушення внутрішньої адміністративної нестабільності позивачем до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, суд також дійшов висновку відмови в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «РІНА» до Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм про стягнення моральної шкоди у розмірі 80 000 грн.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «РІНА» до Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм про визнання неправомірними дій та стягнення 164 506,52 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено 30.06.2025.

Суддя В.В. Князьков