ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1420/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Буслінської Анастасії Олегівни, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІ-СПАРК", смт. Циркуни, Харківська область
про стягнення 194 868,97 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа - підприємець Буслінська Анастасія Олегівна, м. Харків звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІ-СПАРК", смт. Циркуни, Харківська область, в якій просить стягнути з відповідача за прострочку виконання грошового зобов`язання за договором про надання послуг №Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 172129,65 грн, 3% річних в сумі 1595,51 грн, пеню в сумі 15598,43 грн. Просить покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 квітня 2025 року позовну заяву Фізичної особи - підприємниця Буслінської Анастасії Олегівни, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІ-СПАРК", смт. Циркуни, Харківська область про стягнення 189323,59 грн - залишено без руху; надано позивачу строк 5 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви; всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема договір про надання послуг Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року.

25 квітня 2025 року через систему "Електронний суд" Фізичною особою - підприємцем Буслінською Анастасією Олегівною усунено недоліки, шляхом надання до суду інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви; всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема договір про надання послуг Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/1420/25, постановлено розгляд справи № 922/1420/25 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Позивачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримано 29 квітня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Ухвала суду, направлена на адресу відповідача, повернулась на адресу господарського суду з довідкою відділення пошти «за закінченням терміну зберігання».

27 травня 2025 року через систему "Електронний суд", Фізичною особою - підприємцем Буслінською Анастасією Олегівною подано заяву (вхідний № 12733) про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача за прострочку виконання грошового зобов`язання за договором про надання послуг №Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 173334,55 грн, 3% річних в сумі 1967,61 грн, пеню в сумі 19566,81 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.05.2025 з огляду на додержання позивачем процедури звернення з заявою про збільшення розміру позовних вимог (заяву підписано повноважним представником), стадію розгляду (до початку першого судового засідання, оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження), суд прийняв заяву позивача до розгляду та продовжив подальший розгляд справи з її урахуванням.

23.06.2025 (вх. № 14683) на адресу Господарського суду Харківської області надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній просив суд поновити відповідачу строк на подання відзиву та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

26.06.2025 (вх. № 15090) на адресу Господарського суду Харківської області надійшла відповідь на відзив позивача, в якій останній просив суд відмовити в поновленні строку на подання відзиву та вирішити справу за наявними матеріалами.

26.06.2025 (вх. № 15091) на адресу Господарського суду Харківської області надійшло клопотання позивача про долучення доказів, в якому останній просив суд прийняти до розгляду: «Акт приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 31 березня 2024 року; «Акт приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 30 червня 2024 року; Листування в корпоративній пошті (techspark.engineering). Суд залучив вказані документи до матеріалів справи.

Суд зазначає, що згідно пункту 3 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно частин 2, 4 статті 161 Господарського процесуального кодексу України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Згідно частини 1 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відповідно до частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається із поданого клопотання про поновлення строку на подання відзиву, відповідач в обґрунтування причин пропуску подання відзиву посилається на те, що місцезнаходження відповідача зареєстроване у с. Циркуни Харківської області, що з 24 лютого по 7 травня 2022 року перебувало під окупацією, а з часу звільнення до сих пір є територією можливих бойових дій. Вказує, що будівля, в якій зареєстроване підприємство відповідача, була пошкоджена й не могла використовуватись за призначенням, у зв`язку з чим фактично з березня 2022 року відповідач перебуває у м. Тернопіль та не міг отримувати поштову кореспонденцію за адресою місцезнаходження. При цьому відповідач зареєструвався в ЄСІТС лише 05.06.2025 року та саме в цей день дізнався про судову справу № 922/1420/25 і ознайомився з нею у власному кабінеті електронного суду.

Розглянувши заяву відповідача про поновлення строку на подання відзиву, а також з метою встановлення всіх дійсних фактичних обставин справи, повного та всебічного її розгляду і постановленні на цій основі законного та обґрунтованого судового рішення по суті спору сторін, суд дійшов до висновку про можливість та доцільність за даних конкретних обставин справи поновити відповідачу пропущений процесуальний строку для подання відзиву, визнавши поважними причини такого пропуску, та прийняти відзив на позовну заяву до розгляду.

Суд також зазначає, що згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача щодо заявлених до нього позовних вимог, всебічно та повно перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив таке.

02 травня 2022 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання послуг №Т-05/2022-18 (далі - Договір), за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу послуги з комп`ютерного програмування; виробництва електронних компонентів; виробництва змонтованих електронних плат; видання іншого програмного забезпечення; консультування з питань інформатизації; діяльності із керування комп`ютерним устаткуванням; іншої діяльності у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язаної з ними діяльності; надання інших інформаційних послуг, а останній зобов`язався виплатити позивачці винагороду за надані послуги.

Відповідно п. 1 Договору, розмір винагороди за послуги фіксується в Актах приймання-передачі наданих послуг (надалі - «Акт»). Після закінчення надання послуг за будь-який період позивач надсилає відповідачу Акт, де визначається розмір платежу, належного позивачу та перелік наданих послуг. За відсутності будь-яких спорів щодо змісту такого документу з боку відповідача, останній зобов`язаний підписати та повернути один примірник Акту позивачу протягом двадцяти днів з моменту отримання. Виплата винагороди здійснюється відповідачем в безготівковій формі на поточний рахунок позивача протягом п`ятнадцяти робочих днів після підписання сторонами відповідного Акту.

Сторони в підпункті 9.3 пункту 9 Договору дійшли згоди про те, що будь-які повідомлення, запити, дозволи або інший обмін інформацією, який вимагається або дозволений за цим Договором (надалі - «Комунікація»), здійснюються письмово, включно шляхом обміну листами, їх факсовими копіями, повідомленнями електронної пошти, комунікацією у системах обліку запитів чи завдань або засобами інших електронних систем комунікації, які використовуються Сторонами. Будь-яка Комунікація вважатиметься такою, що була погодженою та наданою Стороною, якщо інша Сторона має обґрунтовані підстави вважати, що Комунікація була отримана від уповноваженої о представника Сторони. Такий уповноважений представник може були посадовою особою, директором, працівником, радником чи індивідуальним підрядником Сторони, який призначений Стороною виконувати певні завдання чи бути відповідальним за певну Комунікацію. Для цілей цього Договору, електронні/скановані копії документів та повідомлення електронної пошти мають юридичну силу. Сторони беззаперечно погодилися, що Акт може підписуватися з використанням факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису. Зразки відповідного аналога власноручних підписів Сторін містяться у Договорі, який слід вважати письмовою згодою Сторін про використання відповідних форм відтворення підписів. Акт, підписаний у порядку, передбаченому цим пунктом, вважається оригіналом первинного документу та може використовуватися Сторонами для будь-яких цілей.

В подальшому, як свідчать матеріали справи, позивач виконав прийняті на себе зобов`язання про що зазначив в «Актах приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-8 на розробку програмного апаратного забезпечення» від «02» травня 2022 р.».

Так згідно з «Актом приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 22 листопада 2024 року позивач надав послуги з розробки програмного і апаратного забезпечення за період з «01» серпня 2024 року по «30» серпня 2024 року на суму 48 440 грн. 00 коп. Згідно з «Актом приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 22 листопада 2024 року позивач надав послуги з розробки програмного і апаратного забезпечення за період з «01» вересня 2024 року по «30» вересня 2024 року на суму 51 030 грн. 00 коп. Згідно з «Актом приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 22 листопада 2024 року позивач надав послуги з розробки програмного і апаратного забезпечення за період з «01» жовтня 2024 року по «31» жовтня 2024 року на суму 53 893 грн. 00 коп. Згідно з «Актом приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 22 листопада 2024 року позивач надав послуги з розробки програмного і апаратного забезпечення за період з «01» листопада 2024 року по «21» листопада 2024 року на суму 38 397 грн. 00 коп.

Таким чином, за період з 01 серпня по 21 листопада 2024 року позивач надав відповідачу послуги з розробки програмного і апаратного забезпечення на загальну суму 191760,00 грн.

22 листопада 2024 року, на підставі підпункту 4.2.1 пункту 4.2 Договору, позивач направив відповідачу повідомлення про розірвання Договору з 23 грудня 2024 року. До повідомлення про розірвання Договору про надання послуг №Т-05/2022-18 від 22 листопада 2024 року були додані підписані позивачем всі вище перелічені Акти приймання-передачі виконаних робіт, а також графік погашення заборгованості за Договором. Повідомлення про розірвання Договору про надання послуг №Т-05/2022-18 від 22 листопада 2024 року, «Акти приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 22 листопада 2024 року та графік погашення заборгованості за Договором були направлені 22 листопада 2024 року електронною поштою на адресу відповідача (e-mail: ) згідно з підпунктом 9.3 пункту 9 Договору.

Як зазначає позивач, всі «Акти приймання-передачі виконаних робіт за Договором №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.» від 22 листопада 2024 року не були підписані відповідачем та не були повернуті позивачу протягом двадцяти днів з моменту отримання, також відповідач не надав будь-яких заперечень щодо змісту вказаних Актів. Разом з тим, 02 січня 2025 року відповідач перерахував на поточний рахунок позивача 25515,00 грн. як оплату за виконання робіт згідно з договором №Т-05/2022- 18 від 02 травня 2022 року, без ПДВ.

Таким чином, відповідач має заборгованість з оплати вартості наданих позивачем послуг за договором №Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, у розмірі 166245,00 грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов до висновку, що останній за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (стаття 905 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи, договором встановлений наступний механізм оплати послуг та винагороди. Зокрема, пунктом 1 договору про надання послуг Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року визначено, що після закінчення надання послуг за будь-який період позивач надсилає відповідачу Акт, де визначається розмір платежу, належного позивачу та перелік наданих послуг. За відсутності будь-яких спорів щодо змісту такого документу з боку відповідача, останній зобов`язаний підписати та повернути один примірник Акту позивачу протягом двадцяти днів з моменту отримання. Виплата винагороди здійснюється відповідачем в безготівковій формі на поточний рахунок позивача протягом п`ятнадцяти робочих днів після підписання сторонами відповідного Акту.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту надання послуг позивачем було направлено відповідачу на електронну адресу, визначену сторонами в укладеному договорі в реквізитах відповідача, наступні акти приймання-передачі виконаних робіт від 22 листопада 2024 року: за період з «01» серпня 2024 року по «30» серпня 2024 року на суму 48 440,00 грн, за період з «01» вересня 2024 року по «30» вересня 2024 року на суму 51 030,00 грн, за період з «01» жовтня 2024 року по «31» жовтня 2024 року на суму 53 893,00 грн, за період з «01» листопада 2024 року по «21» листопада 2024 року на суму 38 397,00 грн. Вказана електронна адреса відповідача зазначена у реквізитах ТОВ «ТІ-СПАРК» Договору №Т-05/2022-18 на розробку програмного і апаратного забезпечення від «02» травня 2022 р.

В подальшому, на протязі встановленого Договором двадцяти днів з моменту отримання актів, відповідач не підписав та не повернув відповідні примірники актів відповідачу та не здійснив оплату наданих послуг позивачем.

Судом враховується також, що відповідачем аналогічні за змістом та формою акти за березень 2024 та за червень 2024 року були підписані замовником, скріплені печаткою та повернуті виконавцю, а також частково оплачені.

Також судом береться до уваги зміст електронного листа направленого виконавцем замовнику, відповідно до якого позивач повідомляє відповідача про обсяг та період виконаних робіт, їх суму, а також прохання повідомити про наявність претензій до об`єму та якості виконаних робіт.

При цьому з відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач визнає факт надання позивачем послуг у спірний період та факт їх часткової оплати, а також вказує на те, що дійсно між сторонами не було складено актів приймання-передачі наданих послуг, а єдиною підставою для заперечень відповідача проти позову вказує на невідповідність актів вимогам чинного законодавства, зокрема, що позивачем акти підписані в односторонньому порядку.

Водночас суд зазначає, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц.

Сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

У частині третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, суд приймає до уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Також, аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

При цьому, реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Саме дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

17.10.2019 року набув чинності Закон України від 20.09.2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

З аналізу вищевикладеного слідує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

При цьому суд при наданні оцінки актам приймання наданих послуг, які підписані в односторонньому порядку лише позивачем по справі, враховує правовий висновок, викладений у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 та інших відносно того, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором".

Беручи до уваги домовленості сторін в пункті 1 укладеного сторонами договору щодо порядку та умов оплати послуг виконавцем замовнику, механізму їх прийняття, а також враховуючи, що на підтвердження факту надання послуг позивачем було направлено засобами електронної пошти акти приймання-передачі виконаних робіт і відповідач не підписав їх, не повернув позивачу примірник актів і водночас не висловив жодних зауважень стосовно обсягу та якості наданих послуг, з врахуванням змісту та форми інших підписаних відповідачем в рамках договору актів виконаних робіт, з огляду на визнання відповідачем факту надання послуг та їх часткову оплату, суд, з врахуванням стандарту доказування "вірогідність доказів" дійшов до висновку про те, що позивачем доведено факт та обсяг наданих послуг відповідачу, а відповідач не спростував такий факт жодним належним допустимим в розумінні вимог процесуального закону доказом, обмежившись лише посиланням на те, що такі акти ним підписані не були.

Отже судом встановлено на підставі наявних у матеріалах справи документів та інших фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що надані позивачем докази в підтвердження факту надання послуг відповідачу мають перевагу як більш вагомі докази, тобто існування стверджуваної останнім обставини із урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (надані відповідачем заперечення), в зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 166245,00 грн. заборгованості за договором про надання послуг №Т-05/2022-18 від 02.05.2022.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, пеня та штраф є видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як свідчать матеріали справи, пунктом 8.1 договору передбачено, що у разі порушення відповідачем строків виконання зобов`язань відповідно до пункту 1 договору, позивач має право стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Суд, перевіривши розрахунок позивача вказаних сум 3% річних, інфляційних та пені дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1967,61 грн, інфляційних втрат в сумі 7089,55 грн, пені в сумі 19566,81 грн є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином на відповідача покладається судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 165, 196, 201, 208-10, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІ-СПАРК» (, вул. Горького, 26, смт. Циркуни, Харківська область, 62441) на користь фізичної особи-підприємця Буслінської Анастасії Олегівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором про надання послуг №Т-05/2022-18 від 02 травня 2022 року в сумі 166245,00 грн, інфляційні втрати в сумі 7089,55 грн, 3% річних в сумі 1967,61 грн, пені в сумі 19566,81 грн, а також 2422,40 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "03" липня 2025 р.

Суддя П.В. Хотенець