ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про забезпечення позову

"30" червня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/2435/25

Господарський суд Одеської області у складі: судді Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю.В.,

розглянувши заяву (вх. № 2-945/25 від 20.06.2025) керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про забезпечення позову, подану одночасно з пред`явленням позову в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-УКРСТРОЙ» про стягнення 22 542 432,20 грн;

представники учасників справи:

від прокуратури Бескровний М.О.,

від позивача не з`явився,

від відповідача Вигнанюк Т.Л.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі позивач, Міноборони) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-УКРСТРОЙ» (далі відповідач, Товариство) про стягнення 22 542 432,20 грн, з яких: 12 187 768,33 грн безпідставно сплачені як податок на додану вартість кошти; 8 681 946,64 грн інфляційні втрати; 1 672 717,23 грн 3% річних.

В обґрунтування позову прокурор посилається на укладення між Міноборони в особі Південного управління капітального будівництва Міноборони як замовником та Товариством як підрядником Договору підряду № 303/36/369/УКБ від 17.11.2015 на роботи з будівництва 10-поверхового 144-квартирного будинку у м. Одесі, включення згідно з п.п. 3.1., 11.2, 11.4. цього договору до складу ціни будівництва податку на додану вартість, перерахування 28.12.2017 Міноборони в рахунок оплати за договором на користь Товариства коштів у сумі 14 025 000 грн (в т.ч. ПДВ 2 337 500 грн), а також 02.08.2021 59 781 574,00 грн, що були стягнуті згідно рішення Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 у справі № 910/7352/19. Так, прокурор звертає увагу, що Міноборони згідно умов договору першочергово перерахувало 14 025 000 грн (з ПДВ 2 337 500 грн), а в подальшому, на виконання рішення суду у справі № 910/7352/19 59 781 574,00 грн, також з ПДВ, розмір якого становить 9 850 268,33 грн. При цьому прокурор покликається на те, що в рамках справи № 910/7352/19 суд не вирішував спір щодо обґрунтованості включення ПДВ до стягнутої суми. Зазначає, що за результатами виконання договору Міноборони сплатило на користь Товариства грошові кошти, з яких податок на додану вартість становить 12 187 768,33 грн, що, на переконання прокурора, суперечить положенням п.п. 197.1.14, 197.15 ст. 197 Податкового кодексу України. В таких спосіб, як стверджує прокурор, Товариство безпідставно набуло майно, а саме грошові кошти в сумі 12 187 768,33 грн, які перераховано Міноборони як ПДВ у сумі оплати за виконані роботи, а отже, згідно позиції заявника, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України кошти підлягають поверненню на рахунки Міноборони із застосуванням наслідків, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України. Водночас прокурор вказує на тривалу бездіяльність Міноборони щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, в результаті чого і було подано відповідний позов до господарського суду.

Разом із позовною заявою прокурор подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-УКРСТРОЙ» в розмірі 22 542 432,20 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Заяву мотивовано необхідністю запобігання можливому і ймовірному ухиленню відповідача від виконання рішення суду, уникнення виведення активів, що може унеможливити або суттєво ускладнити реальне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Ухвалою від 23.06.2025 суд прийняв до розгляду заяву про забезпечення позову та призначив судове засідання для її розгляду на 27.06.2025.

27.06.2025 від представника відповідача до суду надійшла заява із письмовими запереченнями проти заяви про забезпечення позову.

Свою позицію відповідач аргументує тим, що прокурором не подано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач перебуває у незадовільному фінансовому стані, має невиконані безспірні зобов`язання, у тому числі податкові, виступає боржником у відкритих виконавчих провадженнях, перебуває на стадії банкрутства, вчиняє будь-які дії, спрямовані на приховування грошових коштів та уникнення майнової відповідальності, або здійснює підготовку до вчинення таких дій. На думку відповідача, доводи прокурора щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях. Крім того, відповідач вважає, що прокурор у заяві посилається на нерелевантну практику Верховного Суду, яка більшою мірою стосується судових спорів, що випливають з господарських договорів, в той час як спір у справі, що розглядається, стосується правовідносин, що пов`язані безпосередньо з виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2020 у справі № 910/7352/19, за результатами примусового виконання якого відповідачу сплачено кошти за фактично виконані будівельні роботи. Зазначені обставини, як стверджує відповідач, вказують про неспівмірність та неадекватність між заявленими позовними вимогами та заходами забезпечення позову.

27.06.2025 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 30.06.2025.

30.06.2025 прокурор подав до суду заяву з додатковими письмовими поясненнями, а представник відповідача клопотання про залучення до матеріалів справи листа ДКСУ від 20.01.2021 № 5-06-06/1599.

Пояснення прокурора та наданий представником відповідача лист Казначейства суд залучив до матеріалі справи.

У судовому засіданні 30.06.2025 прокурор підтримав заяву про забезпечення позову та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти заяви.

Позивач явку представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

30.06.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини ухвали.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

За приписами частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову. (Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі №905/491/19).

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Згідно з частиною першою статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

За правилами цієї статті заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів Відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог Позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів Позивача від можливих недобросовісних дій із боку Відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити Позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Відповідно до частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За приписами ч.ч. 5, 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Положення статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України пов`язують вжиття господарським судом заходів забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 Господарського процесуального кодексу України як гарантії ефективності задоволення вимог позивача (заявника) за результатами розгляду спору по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Разом з тим, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 виснувала, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23 постанови).

Так, предметом позову у справі, що розглядається, є майнова вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у загальному розмірі 22 542 432,20 грн.

Отже, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач, до якого пред`явлено майнову вимогу про стягнення 22 542 432,20 грн, необхідну суму грошових коштів для виконання рішення.

Відтак, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову є гарантією того, що рішення суду буде виконано у разі задоволення позову судом.

Крім того, суд враховує, що встановлення обставин щодо можливого вибуття грошових коштів з власності відповідача, їх зменшення або зникнення є застосуванням завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Подібний висновок, який суд враховує на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22. За таких обставин суд вважає, що заявником дотримано вимоги щодо наведеного стандарту доказування.

Суд зазначає, що у заявлений прокурором спосіб забезпечення позову і в межах суми спору, що є предметом стягнення у справі № 916/2435/25, законні права відповідача не порушуються. Арешт на грошові кошти, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, має на меті подальше звернення стягнення на них в разі задоволення позову.

Відповідний спосіб забезпечення позову не порушує балансу інтересів сторін, а є законним тимчасовим заходом до результатів вирішення спору, спрямованим на забезпечення гарантії виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому, питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Приймаючи до уваги, що вказані заходи забезпечення позову застосовуються виключно до закінчення розгляду справи, з урахуванням обмежених строків судового розгляду, суд доходить висновку, що вжиття саме таких заходів є обґрунтованим, адекватним позовним вимогам та жодним чином не призведе до порушення прав та законних інтересів відповідача, натомість забезпечить збереження балансу інтересів сторін, що узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.

Суд також зазначає про відсутність необхідності вирішення питання щодо зустрічного забезпечення станом на день вжиття заходів до забезпечення позову.

Водночас, суд зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутися до Господарського суду Одеської області з клопотанням як про застосування зустрічного забезпечення, так і про скасування заходів забезпечення позову у разі надання відповідних доказів, які б спростовували необхідність застосування таких заходів.

Керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 144, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву (вх. № 2-945/25 від 20.06.2025) керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про забезпечення позову задовольнити.

2. Накласти арешт на грошові кошти відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-УКРСТРОЙ» (Французький бульвар, 17-А, м. Одеса, 65012, ), які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, в розмірі ціни позову 22 542 432,20 грн.

Стягувачем за цією ухвалою є: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітряних Сил, буд. 6; ).

Боржником за цією ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГ-УКРСТРОЙ» (65012, Одеська обл., м. Одеса, Французький бульвар, буд. 17-А; ).

Ухвала дійсна для пред`явлення до виконання у строк, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Вступну та резолютивну частини ухвали оголошено 30 червня 2025 р. Повну ухвалу складено та підписано 30 червня 2025 р.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги у строк, передбачений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Волков Роман Володимирович