УХВАЛА

м. Київ

26.06.2025Справа № 910/6236/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Експертно-кредитне агентство" про стягнення 74 897,76 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за участю представників:

позивача: Матвійчук А.С.;

відповідача: Бровченка Б.Ю.;

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Експертно-кредитне агентство" (далі - Товариство) на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) 74 897,76 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2025 року по 21 лютого 2025 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

23 травня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача на виконання вимог вказаної ухвали надійшли документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 травня 2025 року було відкрито провадження у справі № 910/6236/25 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

27 травня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява від цієї ж дати про закриття провадження у справі у зв`язку з непідсудністю даного спору господарським судам на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). На думку відповідача, спір у даній справі не порушує жодних корпоративних прав позивача, а стосується виключно трудових прав ОСОБА_1 . Відтак, оскільки позовні вимоги позивача стосуються виключно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КзпП України), і останнім не заявлялись позовні вимоги корпоративного характеру, такий спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У зв`язку з цим ухвалою суду від 28 травня 2025 року зазначену справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін на 26 червня 2025 року.

4 червня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення від 3 червня 2025 року на вищевказану заяву відповідача про закриття провадження у справі. Позивач зазначив, що Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 8 травня 2024 року в справі № 750/695/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, дійшов висновку про корпоративний характер відносин між сторонами. Відтак, на думку ОСОБА_1 , пред`явлені позовні вимоги до Товариства про стягнення нарахованих на підставі статті 117 КЗпП України сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають розгляду господарськими судами.

11 червня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від 10 червня 2025 року вих. № 205/06/25.

20 червня 2025 року через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява від 19 червня 2025 року про його участь у призначеному засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку ухвалою суду від 23 червня 2025 року задоволено.

24 червня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява від цієї ж дати, у якій останній зазначив про те, що ціна даного позову не змінилась, спірна заборгованість відповідачем сплачена не була.

У підготовчому засіданні 26 червня 2025 року представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні та зазначив, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами ГПК України.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд закрити провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України, з огляду на непідсудність даного спору господарським судам.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі, з огляду на таке.

В обґрунтування своєї позовної заяви, поданої на підставі статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 посилалась на порушення Товариством її трудових прав, які полягають у несвоєчасній сплаті відповідачем, як роботодавцем, вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Тобто, подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 ГПК України.

За частиною 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи, у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, у тому числі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, зокрема, у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи (пункт 3 частини 1 вказаної статті ГПК України).

Проте пункт 3 частини 1 статті 20 ГПК України містить пряму законодавчу заборону розгляду господарським судом трудових спорів.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Позов ОСОБА_1 до Товариства про визнання незаконними та скасування наказів відповідача про її звільнення на підставі пункту 8 частини 1 статті 41 КЗпП, визнання недійсними записів у трудовій книжці, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди розглядався Господарським судом міста Києва в межах справи № 910/9205/23 у зв`язку з тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 8 травня 2024 року в справі № 750/695/23 дійшов висновку про наявність корпоративного спору між сторонами щодо звільнення позивача з посади тимчасово виконуючої обов`язки члена правління Товариства. Такого висновку Верховний Суд дійшов з урахуванням того, що: "за змістом заявлених позовних вимог позивач вважає, що наказом Міністерства економіки України від 22 грудня 2022 року № 139-П "Про звільнення ОСОБА_1 " її повноваження як члена виконавчого органу ПрАТ "Експертно-кредитне агентство" не було припинено в належний спосіб, отже, суть спору безпосередньо стосується реалізації учасником товариства корпоративних прав, що полягають у неправомірному позбавленні його повноважень на управління товариством. ОСОБА_1 фактично прагне поновити своє право на участь в управлінні юридичною особою згідно з наданими раніше повноваженнями, що відповідає корпоративному характеру спору, який підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства".

У той же час, предметом розгляду справи № 910/6236/25 є виключно вимоги позивача, як працівника, про стягнення з Товариства, як роботодавця, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2025 року по 21 лютого 2025 року.

Крім того, у межах даної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 не мала і не має корпоративних прав у Товаристві. Докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною 1 цієї статті.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Отже, норма статті 117 КЗпП України, на яку позивач посилається як на правову підставу свого позову, закріплює саме відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні працівника.

У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено про те, що: "ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, передбачених після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідного обов`язку роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівникові майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного розрахунку з ним з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення".

Відтак, суд дійшов висновку про те, що спір у даній справі виник між сторонами виключно в межах їх трудових відносин як роботодавцем і працівником.

Судом також враховано, що чинним законодавством не встановлено обов`язку особи звертатись із позовом до роботодавця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме до того суду, який вирішував спір про оскарження наказів роботодавця про звільнення та про поновлення на роботі.

Питання територіальної юрисдикції цивільних справ регламентуються Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), а положення статті 117 КЗпП України не обмежує процесуальної можливості позивача обрати, до якого суду звернутись із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: за загальним правилом частини 2 статті 27 ЦПК України чи відповідно до частини 1 статті 28 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 30 січня 2019 року № 755/11180/18.

Судом також враховано, що постановою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 8 травня 2024 року в справі № 750/695/23, на яку посилався позивач у своєму позові та запереченнях на клопотання відповідача про закриття провадження у справі, не зазначено про підсудність господарським судам усіх спорів між даними сторонами, які виникли або можуть виникнути у майбутньому в зв`язку зі звільненням позивача на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічна норма міститься в частині 4 статті 236 ГПК України.

Однак, правові висновки Верховного Суду щодо підсудності саме господарським судам спорів про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України на користь особи, яку звільнено на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України (припинення повноважень посадової особи) на час постановлення даної ухвали судом відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що спір між ОСОБА_1 та Товариством у даній справі виник з трудових правовідносин, а відтак цей спір не відноситься ні до господарських, ні до корпоративних.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із цим, як вже зазначалося судом, приписами статті 20 ГПК України прямо встановлено, що до юрисдикції господарських судів не відносяться справи у трудових спорах.

Крім того, за змістом пункту 2 частини 4 статті 19, статті 430 ЦПК України справи, що виникають з трудових відносин, підлягають розгляду в спрощеному позовному провадженні, а для судових рішень, прийнятих у певних категоріях таких спорів, встановлюється особливий порядок виконання. Водночас ГПК України таких положень не містить, що може призвести до порушення прав позивача на оперативний та справедливий розгляд наведеного спору належним судом.

Оскільки даний спір виник між ОСОБА_1 - як працівником, та Товариством - як роботодавцем, і предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виключно на підставі статті 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про те, що цей спір є трудовим, а відтак підлягає розгляду виключно в судах загальної юрисдикції.

Враховуючи те, що спір у даній справі, виходячи з обраної позивачем конструкції позову, не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, провадження у справі № 910/6236/25 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Суд також звертає увагу сторін на те, що відповідно до частини 3 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно з частиною 4 статті 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така вимога визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Разом із тим, за змістом частини 1 статті 7 наведеного Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи клопотання позивача про повернення йому сплаченої суми судового збору, суд на час постановлення даної ухвали позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті.

Керуючись статтями 231, 233-234 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 910/6236/25 за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Експертно-кредитне агентство" про стягнення 74 897,76 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту ухвали 1 липня 2025 року.

СуддяЄ.В. Павленко