ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/412/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді Пашкевич І.О., за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу

за позовом Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради (вул. Михайла Драгоманова, 19, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028, )

до Громадської спілки "Центр цифрової історії" (вул. Корольова, 4, кв.89, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33024, )

про стягнення 129 171, 77 грн

у судове засідання з`явилися:

- від позивача: Томашевська Наталія Володимирівна;

- від відповідача: Рудик Олександр Андрійович

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою наявних технічних засобів

ВСТАНОВИВ:

Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення

09 травня 2025 року від Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради (далі - Музей, позивач) надійшов позов до Громадської спілки "Центр цифрової історії" (далі - Громадська спілка, відповідач) про стягнення 129 171, 77 грн заборгованості (з яких: 54 966 грн 71 коп. - за використану електричну енергію, 74 205 грн 06 коп. - пеня), котра виникла в результаті користування відповідачем квартирою № 2 на вул. Драгоманова, 32, Рівне за Договором (позички) надання приміщення у безоплатне користування та несплати за комунальні послуги.

Ухвалою від 14.05.2025 позовну заяву залишено без руху. Встановлено Комунальному закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду:

- заяви із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету відповідача;

- зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви в межах процесуального строку, встановленого судом.

Ухвалою від 26.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/412/25. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 26.06.2025. Визначено відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 10 днів з дня вручення даної ухвали. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв. Повідомлено Громадську спілку "Центр цифрової історії" про її обов`язок зареєструвати свій електронний кабінет та про можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

06 червня 2025 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу у розмірі заявлених позовних вимог в сумі 129 171 грн 77 коп.

Ухвалою від 09.06.2025 заяву Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради про забезпечення позову у справі № 918/412/25 задоволено. Постановлено вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Громадській спілці "Центр цифрової історії", які знаходяться на рахунках в банківських установах у межах суми позову 129 171 грн 77 коп.

13 червня 2025 року на поштову адресу суду від відповідача надійшов відзив.

Дослідивши відзив на предмет дотримання відповідачем вимог ГПК України на його подання судом встановлено наступне. Ухвалою від 26.05.2025 було встановлено процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву і всіх доказів (які можливо доставити до суду), що підтверджують заперечення проти позову (у разі їх наявності) 15-ть днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвала від 26.05.2025 була направлена судом Громадській спілці "Центр цифрової історії" за адресою місцезнаходження відповідача - вул. Корольова, 4, кв.89, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33024. Дана ухвала (трек-номер відправлення 361) повернулася за зворотньою адресою із зазначенням причин "Повернення Відправнику (Одержувач відсутній за вказаною адресою) 33024 м. Рівне Україна. 02.06.2025". Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зважаючи на викладене, оскільки судом встановлено, що причиною невручення конверту з ухвалою від 26.05.2025 для відповідача є відсутність вказаної особи за адресою місця знаходження, відтак суд дійшов висновку, що в розумінні вимог ГПК України вказана ухвала вважається врученою відповідачу 02.06.2025 належним чином. Відзив направлено суду 11.06.2025, тобто у межах процесуального строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а саме - впродовж 15-ти з дня отримання означеної ухвали. Так як строк на подання відзиву тривав до 17.06.2025.

У судовому засіданні 24.06.2025 протокольною ухвалою оголошено перерву до 26.06.2025 з метою перевірки озвучених позицій сторін на відповідність матеріалам справи.

Процесуальні дії у судовому засіданні з розгляду справи по суті.

26 червня 2025 року у судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача, котрі наполягали на своїх правових позиціях, викладених у заявах по суті спору.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Правова позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.04.2024 між ним та відповідачем було укладено договір позички, відповідно до якого відповідач отримав у безоплатне користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Дану квартиру Комунальний заклад "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради успадкував за заповітом після смерті спадкодавця - фізичної особи ОСОБА_1 .

Відповідно до умов договору, обов`язком відповідача було здійснення своєчасної оплати комунальних послуг, у тому числі електроенергії. Водночас відповідач сплачував електроенергію не від свого імені як юридична особа - Громадська спілка "Центр цифрової історії", а безпідставно за тарифами, встановленими для попереднього власника - фізичної особи ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку зі зміною керівництва музею у вересні 2024 року позивач скористався правом на одностороннє розірвання договору, яке дозволяв п. 5.5 договору.

Крім того, 20.12.2024 рішенням Рівненської обласної ради № 1033 квартира передана у спільну власність територіальних громад області, а музей визначено її балансоутримувачем.

У березні 2025 музей отримав від ТОВ "РОЕК" рахунок від 01.03.2025 на суму 51 675,55 грн (з ПДВ) за спожиту електроенергію в зазначеній квартирі, після чого цей рахунок був переданий відповідачу як особі, що фактично користувалася електроенергією із вимогою погасити свою ж заборгованість. Але відповідач у відповідь зазначив, що не бачить підстав для оплати рахунку, запропонував часткову оплату в сумі 22 407 грн 84 коп.

Дію договору та безоплатне користування відповідачем квартирою припинено 18.03.2025.

Проте відповідач так і не оплатив свою заборгованість за спожиту електроенергію за тарифами як для юридичної особи ані станом на 01.03.2025 на суму 51 675,55 грн (з ПДВ), ані за період із 01.03.2025 до 18.03.2025 у сумі 3 291 грн 06 коп. У зв`язку із цим у квартирі було припинено електроживлення, що створює незручності її власнику та унеможливлює її повноцінне використання.

Водночас у п. 4.1. Договору позички було передбачено, що у разі невиконання користувачем зобов`язань із оплати комунальних послуг, визначених п. 2.1.3, Громадська спілка сплачує пеню у розмірі 3 % від заборгованої суми за кожен день прострочки.

Відтак у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач просить суд стягнути із відповідача заборгованість за спожиту електроенергію у загальному розмірі 54 966 грн 71 коп. та пеню за період із 19.03.2025 до 02.05.2025 у розмірі 74 205 грн 06 коп.

Правова позиція відповідача

У відзиві на позов Громадська спілка "Центр цифрової історії" частково визнає позовні вимоги в частині заборгованості за фактично використану електроенергію на суму 23 777,28 грн, заперечуючи при цьому проти задоволення позову в решті.

Відповідач зазначає, що договір позички від 01.04.2024 не покладав на нього ані обов`язку щодо укладення прямих договорів з постачальниками комунальних послуг, ані обов`язку компенсації Музею витрат на утримання його майна. Крім цього, відповідач вважає, що оскільки Договір позички було укладено уже після смерті ОСОБА_1 , - обов`язок користувача самостійно і вчасно здійснювати оплату фактично використаної електроенергії слід тлумачити як домовленість про оплату по існуючому особовому рахунку і тарифу - як квартира, категорія споживачів "населення".

Від початку дії договору відповідачем електроенергія оплачувалася за тарифами для фізичних осіб (4,32 грн/кВт*год з ПДВ), відповідно до умов, що фактично діяли на момент укладення договору, і з урахуванням неприбуткового статусу спілки. Оплата здійснювалася як за рахунок благодійників, так і членів організації ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ).

Відповідач заявляє, що без його відома позивач самостійно змінив категорію споживача електроенергії із фізичної особи ОСОБА_1 та переоформив особовий рахунок в ТОВ "РОЕК" на себе (чого Договором передбачено не було), що і призвело до необхідності платити за електроенергію за тарифом 8, 30211 грн без ПДВ, та значного (понад удвічі запланованих сум) збільшення витрат на електроенергію, що є непомірно великою сумою для такої неприбуткової організації як Громадська спілка.

Із листопада 2024 року Громадська спілка взагалі перестала отримувати рахунки від ТОВ "РОЕК", у зв`язку з чим зверталася до Музею. Тільки в березні 2025 року ОСОБА_4 направив копію рахунку-розшифровки ТОВ "РОЕК" від 01.03.2025 з проханням оплатити 51 675 грн 65 коп (з ПДВ). Як вбачається зі змісту вказаного рахунку підставою його видачі є Договір від 29.01.2024, а обсяги споживання становлять 5 187 квт/год (різниця показників на кінець та початок періоду 9917-4736=5187 квт/год). Станом на 18.03.2025 загальний обсяг електроенергії спожитої за період із 01.11.2024 по 18.03.2025, який визнається відповідачем становить 5 187 квт/год + 317 квт/год = 5504 квт/год. по тарифу 4, 32 грн з ПДВ.

Відповідач вважає, що проведена позивачем зміна категорії споживача електроенергії (і як наслідок зміна тарифу) без офіційного та своєчасного повідомлення користувача (спілки) є порушенням істотних умов Договору позички від 01.04.2024, що призвела до значних фінансових втрат Громадської спілки. Оскільки право оперативного управління квартирою було зареєстровано за Музеєм лише 13.02.2025, - у Музею взагалі були відсутні повноваження і підстави для переоформлення о/р і тарифу з ТОВ "РОЕК".

Щодо позовних вимог про стягнення пені, - Громадська спілка вважає їх безпідставними і надмірними. На переконання відповідача розмір пені не може становити 3 %, а повинен бути обмежений подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у спірний період і тому не може перевищувати 0, 085 % від суми заборгованості за кожен день прострочення (15, 5 % * 2/365).

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Комунальний заклад "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкодавця - фізичної особи ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що 01.04.2024 між Комунальним закладом "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради (позичкодавець) та Громадською спілкою "Центр цифрової історії" (користувач) було укладено Договір (позички) надання приміщення у безоплатне користування (далі - Договір).

Згідно з п. 1 Договору, за цим Договором позичкодавець безоплатно зобов`язується передати користувачу для здійснення статутної діяльності протягом строку, встановленого цим Договором, приміщення, зазначене у п. 1.2. цього Договору, а Користувач зобов`язується користуватися цим приміщенням відповідно до умов, встановлених цим Договором, а після закінчення строку користування повернути його, в тому ж стані, в якому він його отримав, з урахуванням нормального зносу.

У пункті 1.2. Договору визначено, що приміщення, що є предметом цього Договору є квартирою у багатоквартирному житловому будинку, яке: складається з однієї кімнати та інших приміщень загальною площею 99.2 кв.м.; знаходиться за адресою: м. Рівне, вул.. Драгоманова , буд. 32. кв 2; належить позичкодавцю на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

За цим Договором користувач користується приміщенням відповідно до його призначення, але не обмежуючись цим, здійснює також і інше користування приміщенням, метою якого є задоволення будь-яких інших потреб користувача, за умови, що таке користування не буде здійснюватися для промислового виробництва, а також не порушуватиме умов цього Договору та права позичкодавця на Приміщення. (п. 1.3. Договору).

За цим Договором Приміщення надається у Користування строком на 2 роки 11 місяців (п. 1.4. Договору).

У відповідності до п. 2.1.3 Договору за цим Договором користувач зобов`язаний, серед іншого, протягом всього строку користування приміщенням самостійно і вчасно вносити плату за комунальні послуги, а також інші послуги, за винятком часу, протягом якого користувач не міг здійснювати користування приміщенням через обставини, за які він не відповідає; здійснювати оплату фактично використаної електроенергії, послуг водопостачання та водовідведення відповідно до показань лічильників.

В разі невиконання чи неналежного виконання користувачем підпункту 2.1.3 цього Договору останній сплачує позичкодавцю пеню у розмірі 3 % від заборгованої суми за кожен день прострочки. (п. 4.1. Договору).

Пеня, встановлена п.п. 4.1 та 4.2. Договору підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. (п. 4.4. Договору).

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і припиняється:

- внаслідок закінчення строку користування, встановленого п. 1.4. цього Договору;

- датою розірвання цього Договору.

Згідно з п. 5.5. Договору кожна із сторін цього Договору, в будь-який час до закінчення строку користування, встановленого п. 1.4. цього Договору, може відмовити від Договору, письмово попередивши про це другу сторону, не пізніше ніж за 3 місяці до дати його розірвання. Договір вважається розірваним через 3 місяці з дати отримання стороною письмового попередження.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що Договір є укладеним, підписаний уповноваженими сторонами та скріплений відтисками печаток останніх, на час розгляду справи доказів недійсності договору, зокрема відповідних судових рішень, суду не надано.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Реалізувавши своє право на розірвання Договору в односторонньому порядку, Музей звернувся до Громадської спілки із повідомленням № 238 від 05.11.2024 про розірвання Договору (позички) надання приміщення у безоплатне користування від 01.04.2024 на підставі п. 5.5. Договору.

В подальшому Музей ще раз звернувся до Громадської спілки із повторним повідомленням № 254 від 25.11.2024 про розірвання Договору (позички) надання приміщення у безоплатне користування від 01.04.2024 на підставі п. 5.5. Договору.

20 грудня 2024 року Рівненська обласна рада на 27-й сесії 8-го скликання прийняла рішення № 1033 "Про прийняття нерухомого майна у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області" (https://ror.gov.ua/rishennya-oblasnoyi-radi-8-sklikannya/1033-pro-priinyattya-neruhomogo-maina-u-spilnu-vlasnist-teri-).

Згідно з даним рішенням від 20.12.2024 Рівненська обласна рада, враховуючи звернення та наказ від 21.11.2024 № 146 Комунального закладу «Рівненський обласний краєзнавчий музей» Рівненської обласної ради, керуючись Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», статтями 43, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за погодженням з постійними комісіями та президією обласної ради, обласна рада вирішила:

- прийняти із власності комунального закладу «Рівненський обласний краєзнавчий музей» Рівненської обласної ради у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області об`єкт нерухомого майна квартиру загальною площею 99,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- доручити голові Рівненської обласної ради утворити комісію з приймання-передачі майна у спільну власність територіальних громад області, затвердити акт приймання-передачі та вжити інших необхідних заходів для виконання цього рішення;

- за результатами передачі визначити балансоутримувачем майна, зазначеного у пункті 1 рішення, комунальний заклад «Рівненський обласний краєзнавчий музей» Рівненської обласної ради та закріпити зазначене майно за комунальним закладом «Рівненський обласний краєзнавчий музей» Рівненської обласної ради на праві оперативного управління.;

- контроль за виконанням рішення покласти на постійну комісію обласної ради з економічних питань та комунальної власності.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав, 13.02.2025 за Комунальним закладом "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради проведено державну реєстрацію права оперативного управління на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Драгоманова, буд. 32. кв 2. Підставою набуття права оперативного управління стало рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта речового права № 1033 від 20.12.2024.

Громадська спілка на лист Музею № 238 від 05.11.2024, отриманий на електронну пошту 14.11.2024, та лист № 254 від 25.11.2024 в яких йшлося про намір розірвати договір позички в односторонньому порядку - надала відповідь № 3 від 06.03.2025, в якій підтвердила своє взаємне бажання розірвати Договір від 01.04.2024. В даному листі відповідач повідомив позивача, що на адресу м. Рівне, вул. Драгоманова, буд. 32. кв 2 надходять рахунки з нульовою сумою до сплати за грудень 2024 та січень 2025 року, що не дає Громадській спілці сумлінно виконати п. 2.1.3 Договору.

07 березня 2025 року Музей звернувся до Громадської спілки із електронним листом № 58 від 07.03.2025, в якому вказав, що згідно розрахунку-розшифровки Рівненської енергопостачальної компанії від 01.03.2025 № 480001666/2/1, який виставлений Музею, як балансоутримувачу об`єкту позички, сума до оплати за спожиту електроенергію за адресою м. Рівне, вул. Драгоманова, буд. 32. кв 2, відповідно до показника лічильника станом на 26.02.2025 складає 51 675 грн 65 коп. з ПДВ. У зв`язку із цим Музей просить Громадську спілку в найкоротший термін здійснити оплату за використану електричну енергію на банківський рахунок, зазначений у розрахунку-розшифровці та офіційно повідомити про це комунальний заклад. Як додаток до даного листа Музей долучив розрахунок-розшифровку Рівненської енергопостачальної компанії від 01.03.2025 № 480001666/2/1.

12 березня 2025 року Музей звернувся до Громадської спілки із вимогою № 61 від 12.03.2025 про сплату заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 51 675 грн 65 коп. В даній вимозі позивач наголосив на тому, що перед цим 07.03.2025 направив на електронну пошту відповідача розрахунок-розшифровку Рівненської енергопостачальної компанії від 01.03.2025 № 480001666/2/1. Та вимагав у строк до 18.03.2025 сплатити 51 675 грн 65 коп. за спожиту електроенергію.

У відповідь на лист Музею № 58 від 07.03.2025 та вимогу від 12.03.2025 Громадська спілка направила лист № 4 від 12.03.2025. В даному листі відповідач повідомив, що протягом дії Договору добросовісно сплачував комунальні платежі за електроенергію за тарифом 4, 32 грн з ПДВ за 1 квт/год. Однак через те, що Музей без попередження самовільно переуклав із ТОВ "РОЕК" умови Договору про збільшення тарифу на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - Громадська спілка постала постраждалою стороною, адже не прогнозувала збільшення тарифу. Як мінімум, своєчасне офіційне повідомлення користувача дало б можливість розглянути доцільність подальшого перебування організації у приміщенні, яким безоплатно користується за Договором від 01.04.2024. Крім цього, в даному листі Громадська спілка визнала, що дійсно 22 407 грн 84 коп із 51 675 грн 65 коп. є коштами, що слід сплатити відповідачу за електроенергію.

Музей у відповідь на лист Громадської спілки № 4 від 12.03.2025 надав відповідь № 65 від 17.03.2025. У даній відповіді позивач повідомив, що станом на дату укладення Договору 01.04.2024 тариф за 1 квт/год для населення (фізичних осіб) становив 02 грн 64 коп. Відповідно до постанови КМУ № 632 від 31.05.2024 тариф зріс до 04 грн 32 коп. (з ПДВ) за 1 квт/год. Крім того, урядом анонсувалося подальше підвищення вартості електроенергії, тому Громадська спілка цілком усвідомлювала витрати на утримання приміщення із електричним опаленням. Предметом Договору від 01.04.2024 є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , котра належала фізичній особі, а договір на постачання електричної енергії був укладений на фізичну особу - ОСОБА_5 . Згідно із заповітом квартира перейшла у власність юридичної особи - Музею. Відповідно договори на оплату комунальних послуг мали бути переукладені із юридичною особою. Директору Громадської спілки це все було відомо. Однак після зміни власника договори про надання комунальних послуг не були переукладені ні на юридичну особу Музею, ні на Громадську спілку. А оплата комунальних послуг здійснювалася на фізичну особу ОСОБА_1 , яка померла ще у лютому 2022 року. З метою дотримання законності використання та збереження майна Музей завершив процедуру прийняття предмета Договору у комунальну власність (про що було офіційно повідомлено на сайті Рівненської обласної ради), та, відповідно, привів господарські договори у відповідність до чинного законодавства та нормативно-правових актів. Додаткове повідомлення Громадської спілки про це не вимагалося.

Судом встановлено, що 18.03.2025 між Музеєм та Громадською спілкою укладено Акт повернення з позички нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, а саме - повернення квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . кв 2.

Цей Акт укладено внаслідок дострокового припинення Договору (позички) надання приміщення у безоплатне користування від 01.04.2024.

Датою фактичної передачі приміщення з позички є 18.03.2025.

Підставою припинення Договору позички є п. 5.5. Договору.

Із акта також вбачається, що на момент прийняття приміщення сторони зафіксували, серед інших, такі показники лічильників:

- лічильник обліку електроенергії № 12862746: 10 234 кВт/год.

Для Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради від ТОВ "РОЕК" було виставлене попередження про припинення електропостачання № 970 від 24.03.2025, в якому ОСОБА_4 був попереджений про те, що оскільки заборгованість за приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . кв 2 обліковується заборгованість за електроенергію у розмірі 51 675 грн 65 коп, котра тривалий час не погашається, із 08.04.2025 буде відключено електроживлення.

У подальшому ТОВ "РОЕК" направив для Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради лист-відповідь № 17/1128 від 11.04.2025 на лист самого ж Музею № 3036 від 11.04.2025 , в якому зазначив, що відповідно до наданої довідки від ПАТ "Рівнеобленерго" вих. № 30-10/3118 від 11.04.2025 в період із 01.03.2025 по 18.03.2025 за адресою АДРЕСА_1 споживання становить 318 кВт/год. ціна для малих непобутових споживачів на березень 2025 року, що приєднані до мереж ПрАТ "Рівнеобленерго", яка розрахована згідно п. 2.2. та п. 2.9. постанови НКРЕКП від 05.10.2018 № 1177 (зі змінами) становить 10, 34926 грн/кВт*год з ПДВ. Отже, враховуючи наведене 318 кВт/год*10, 34926 грн/кВт*год з ПДВ = 3 291 грн 06 коп. з ПДВ.

З урахуванням викладеного у сукупності судом встановлено, що Комунальний заклад "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_1 . 01.04.2024 між Музеєм та Громадською спілкою було укладено договір позички, відповідно до якого ОСОБА_4 надав Спілці в безоплатне користування вказану квартиру. За умовами договору, користувач зобов`язувався, серед іншого, самостійно і вчасно оплачувати комунальні послуги, зокрема за фактично використану електроенергію (п. 2.1.3 договору). Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати комунальних послуг, зокрема електроенергії, спожитої у період дії договору. Розмір заборгованості визначено на підставі рахунку ТОВ "РОЕК", який виставлено на позивача як абонента, а також лист ТОВ "РОЕК" від 11.04.2025 та фактичного показника лічильника № 12862746, який зафіксований у Акті повернення з позички нерухомого майна.

Як вбачається із рахунків за електроенергію за вересень 2024 (на суму 343 грн 44 коп з ПДВ), жовтень 2024 (на суму 2 401 грн 92 коп.), грудень 2024 (на суму 00 грн 00 коп), котрі долучені відповідачем до відзиву, - означені рахунки виставлені постачальником за адресою споживання АДРЕСА_3 - для споживача фізичної особи ОСОБА_1 - особовий рахунок НОМЕР_1 . Нарахування за даними рахунками за електроенергію проводилося по тарифу 04 грн 32 коп. з ПДВ з 1кВт*год.

Із рахунку за вересень 2024 року вбачається, що по особовому рахунку НОМЕР_1 , попередній показник день 2810, ніч 1213. Останні фактичні покази на 30.09.2024 - день 2880, ніч 1232. Відтак обсяг споживання за вересень (різниця) становить 89 - по тарифу 04 грн 32 коп. з ПДВ з 1кВт*год. Тому до сплати за вересень 343 грн 44 коп.

Із рахунку за жовтень 2024 року вбачається, що по особовому рахунку НОМЕР_1 ., попередній показник день 2880, ніч 1232. Останні фактичні покази на 31.10.2024 - день 3374, ніч 1356. Відтак обсяг споживання за жовтень (різниця) становить 618 - по тарифу 04 грн 32 коп. з ПДВ з 1кВт*год. Тому до сплати за жовтень - 2 401 грн 92 грн.

Із рахунку за грудень 2024 року вбачається, що по особовому рахунку НОМЕР_1 не відображено ані попередніх, ані останніх фактичних показників. Продубльовані останні фактичні показники на 31.10.2024 - 3374 та 1356. До сплати за грудень - 00 грн 00 коп.

В той же час, по вказану особовому рахунку НОМЕР_1 оплату за електроенергію проводила Громадська спілка, про що свідчать платіжні інструкції:

- від 06.06.2024 за період 01.05.2024 - 31.05.2024 - на суму 125 грн 18 коп, призначення платежу "оплата за електроенергію від ОСОБА_2 , о/р НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

- від 30.07.2024 - за період 01.06.2024 - 30.06.2024 - на суму 941 грн 64 коп, призначення платежу "оплата за електроенергію від ОСОБА_2 , о/р НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

- від 16.09.2024 за період 01.08.2024 - 31.08.2024 - на суму 568 грн 08 коп, призначення платежу "оплата за електроенергію від ОСОБА_2 , о/р НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

- від 19.11.2024 за період 01.10.2024- 31.10.2024 - на суму 2 401 грн 92 коп., призначення платежу "оплата за електроенергію від ОСОБА_2 , о/р НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відтак суд констатує, що із долучених до справи рахунків ТОВ "РОЕК" вбачається, що електроенергія нараховувалась за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я попередньої власниці квартири, фізичної особи - ОСОБА_1 , яка померла. Після смерті ОСОБА_1 квартира перейшла у власність ОСОБА_4 , а в подальшому квартирою у період із 01.04.2024 до 18.03.2025 користувалася Громадська спілка "Центр цифрової історії" на підставі Договору безоплатного користування. Громадська спілка здійснювала регулярну оплату на вказаний особовий рахунок № НОМЕР_1 у відповідні періоди (травеньжовтень 2024 р.) за тарифом, передбаченим для фізичних осіб (4,32 грн з ПДВ за 1 кВт*год), що підтверджено платіжними інструкціями. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач до кінця жовтня 2024 виконував покладений на нього договірний обов`язок з оплати електроенергії, однак по пільговому для себе, але не релевантному до свого правового статусу як юридичної особи - користувача майна за договором позички.

Громадська спілка здійснювала оплати за комунальні послуги - спожиту електроенергію по особовому рахунку НОМЕР_1 на підставі п. 2.1.3 Договору від 01.04.2024 - по тарифу, котрий застосовувався до споживача фізичної особи - ОСОБА_1 . Це свідчить про те, що відповідач здійснював оплату спожитої електроенергії, однак не в повному обсязі належного зобов`язання, оскільки оплата проводилася за тарифом, передбаченим для побутових споживачів - фізичних осіб, тоді як фактичним користувачем об`єкта нерухомості на підставі Договору від 01.04.2024 була юридична особа - Громадська спілка.

Із рахунку-розшифровки № 480001666/2/1 від 01.03.2025 по активної електроенергії за лютий 2025 по особовому рахунку НОМЕР_2 вбачається, що даний рахунок виставлений ТОВ "РОЕК" по адресі споживання електроенергії АДРЕСА_1 - на підставі Договору № від 29.01.2024 - для Комунального закладі "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради.

Поява даного нового особового рахунку (відмінного від попереднього № 456463856, що був оформлений на ім`я Саннов-Косміаді Н.) свідчить про те, що 29.01.2024 відбулися дії з укладення нового договору постачання електроенергії за адресою м. Рівне, вул. Драгоманова, 32, кв. 2, - між ТОВ "РОЕК" і юридичною особою - Музеєм як власником квартири. Дана обставина підтверджує факт переходу статусу споживача електроенергії за адресою м. Рівне, вул. Драгоманова, 32, кв. 2 з фізичної особи на юридичну, з відповідною зміною тарифної категорії - з побутової (для фізичних осіб "населення") на непобутову - для юридичних осіб.

Наявність договору про постачання електричної енергії від 29.01.2024 та відкритого на його підставі особового рахунку № НОМЕР_2 свідчить про зміну статусу споживача за адресою: м. Рівне, вул. Драгоманова, 32, кв. 2 - з фізичної особи на юридичну особу. Вказане унеможливлює застосування до споживання електроенергії за цією адресою тарифу, встановленого для побутових (фізичних) споживачів. Відтак, враховуючи укладення між позивачем та відповідачем договору позички від 01.04.2024, оплата електроенергії відповідачем за тарифом для фізичних осіб не може вважатися належним виконанням зобов`язань з урахуванням правового статусу користувача - юридичної особи.

Суд зазначає, що обов`язок щодо своєчасної та повної оплати комунальних послуг покладений на користувача прямо у договорі (п. 2.1.3), без обмеження щодо джерела виставлення рахунку чи тарифного плану. Дії позичкодавця щодо оформлення особового рахунку на себе як власника приміщення не змінюють суті зобов`язання відповідача - сплатити за фактично використану електроенергію.

Як вбачається з листа Музею № 65 від 17.03.2025, позивач аргументує зміну умов постачання електроенергії та відкриття нового особового рахунку на юридичну особу (позивача) необхідністю приведення обліку до вимог чинного законодавства у зв`язку із набуттям прав на квартиру як юридичною особою та балансоутримувачем об`єкта. Суд погоджується з наведеною позицією Музею, оскільки відповідно до положень Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018, категорія споживача (побутовий або непобутовий) визначається не лише за характером використання електроенергії, а й за правовим статусом споживача. Після переходу права власності на квартиру до юридичної особи - Музею, продовження обліку за особовим рахунком, відкритим на ім`я фізичної особи, суперечило б вимогам законодавства та спотворювало б фактичні умови постачання. У зв`язку з цим дії позивача щодо укладення нового договору із ТОВ "РОЕК" та відкриття нового особового рахунку є правомірними та обґрунтованими.

Із рахунку-розшифровки № 480001666/2/1 від 01.03.2025 по активній електроенергії за лютий 2025 по особовому рахунку НОМЕР_2 вбачається, що попередні показники - 4730, поточні показники лічильника - 9917,22. Тариф що застосується - 8, 30211 грн за 1кВт*год. Відповідно сума, що підлягає до оплати за лютий 2025 - 43 063 грн 04 коп. + ПДВ (разом 51 675 грн 65 коп.). Із Акту повернення з позички нерухомого майна від 18.03.2025 вбачається, що на момент прийняття приміщення сторони зафіксували, серед інших, такі показники лічильників: лічильник обліку електроенергії: 10 234 кВт/год. У листі від 11.04.2025 ТОВ "РОЕК" підтвердив, що обсяг споживання з 01.03.2025 по 18.03.2025 становить 318 кВт*год, що за тарифом 10,34926 грн/кВт*год (встановленим для малих непобутових споживачів) дорівнює 3 291,06 грн з ПДВ. Ціна для малих непобутових споживачів на березень 2025, що приєднані до мереж ПрАТ "Рівнеобленерго" розрахована згідно п. 2.2. та п. 2.9. постанови НКРЕКП від 05.10.2019 № 1177 (зі змінами) становить 10,34926 грн/кВт*год.

Суд бере до уваги, що відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлені строки, а згідно зі ст. 530 ЦК України у строк, визначений договором або законом.

За змістом п. 2.1.3 Договору, користувач зобов`язаний самостійно та своєчасно оплачувати комунальні послуги, включно з електроенергією. Нормами договору не передбачено конкретного тарифу чи суб`єкта договору енергопостачання, що виключає обмеження обов`язку лише оплатою за тарифом для фізичної особи.

Суд зауважує, що зміна статусу споживача після оформлення права власності юридичною особою є передбачуваною та об`єктивною дією, спрямованою на приведення обліку у відповідність до чинного законодавства.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обов`язок з оплати фактично спожитої електроенергії належить до обов`язків відповідача відповідно до п. 2.1.3 Договору.

Обсяг фактично спожитої електроенергії за весь період користування з 01.11.2024 по 18.03.2025 становить 5 187 кВт*год + 318 кВт*год. Вказані обсяги споживання, що еквівалентно в гривнях 51 675 грн 65 коп. + 3 291,06 грн = 54 966 грн 71 коп. за електроенергію Громадською спілкою не оплачені.

Суд відзначає, що відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В межах зазначеного принципу свободи договору, відповідач добровільно уклав із позивачем договір позички від 01.04.2024, в якому чітко погодився на умову, викладену в п. 2.1.3 договору, про обов`язок самостійно та вчасно оплачувати комунальні послуги, в тому числі електроенергію, відповідно до показників лічильника.

Таким чином, обов`язок з оплати витрат, прямо пов`язаний із користуванням об`єктом позички, був відомий відповідачу з моменту укладення договору, не є нав`язаним або несподіваним, і відповідач усвідомлено прийняв на себе відповідні зобов`язання.

Платіжна практика відповідача, який здійснював оплату за спожиту електроенергію за тарифами, встановленими для фізичної особи, яка померла ще у лютому 2022 року, є не лише неправомірною, але й такою, що свідчить про недобросовісну поведінку по відношенню до позичкодавця із ким укладений Договір від 01.04.2024.

Обов`язок зі сплати за фактично спожиті ресурси виникав у відповідача незалежно від зміни статусу постачальника чи категорії споживача, оскільки мав договірне закріплення і відповідає принципу балансу інтересів сторін.

Укладаючи договір як юридична особа, відповідач не міг не розуміти, що фактичне користування приміщенням тягне за собою сплату комунальних платежів на умовах, що відповідають статусу споживача юридичної особи.

Зазначене свідчить про ухилення відповідача від належного виконання взятих на себе договірних зобов`язань, що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у статті 3 ЦК України та положенням енергетичного законодавства.

Крім того, суд бере до уваги, що вже з листопада 2024 року відповідач отримував офіційні повідомлення позивача про намір достроково розірвати договір позички в порядку, передбаченому п. 5.5 Договору, зокрема листи № 238 від 05.11.2024 та № 254 від 25.11.2024. За змістом наданих матеріалів та листування сторін вбачається, що відповідач усвідомлював неминуче припинення дії договору, що додатково підтверджується його письмовою відповіддю № 3 від 06.03.2025, в якій Громадська спілка прямо підтвердила свою згоду на розірвання договору. Отже, відповідач, будучи обізнаним про майбутнє припинення договірних правовідносин, не міг об`єктивно вважати, що не нестиме жодних фінансових зобов`язань за період користування приміщенням (до моменту передання за актом повернення), зокрема за спожиту комунальну послугу електроенергію.

Доводи відповідача, нібито він залишався у приміщенні через незнання про зміну тарифу, а за умови завчасного повідомлення - залишив би його раніше суд розцінює критично. Адже як вбачається уже з листопада 2024 року відповідач неодноразово отримував повідомлення позивача про намір розірвати договір позички, на що надав відповідь № 3 від 06.03.2025, в якій прямо підтвердив згоду на припинення договірних відносин. В той же час рахування по тарифу для непобутових споживачів почалося саме з листопада 2024, а не раніше.

Громадська спілка була зобов`язана діяти добросовісно й розумно, а отже з самого початку не могла розраховувати на можливість збереження пільгових умов споживання електроенергії, передбачених для фізичних осіб, після укладення договору позички та фактичного користування майном, що перебуває у власності юридичної особи. Крім цього, статус самої ж Громадської спілки як юридичної особи, який був незмінним з моменту укладення Договору.

Наявність або відсутність переоформлення особового рахунку в енергопостачальника не впливає на правову природу зобов`язань сторони, яка фактично споживала ресурс.

Обов`язок оплачувати послугу відповідно до статусу споживача випливає як із норм публічного права, що регулюють сферу енергетики, так і з принципів добросовісності та справедливості, закріплених у статті 3 ЦК України.

Отже, оплата електроенергії за тарифами для побутових споживачів, здійснювана відповідачем, який мав статус юридичної особи, є недобросовісною дією. Як наслідок, відповідач несе обов`язок з повного відшкодування вартості фактично спожитої електроенергії за тарифами, чинними для відповідної категорії непобутових споживачів.

Те що Громадська спілка сплачувала комунальні послуги за тарифами для населення, які застосовувалися до вже померлої фізичної особи ОСОБА_1 є очевидно неправомірним, адже договір позички укладено з юридичною особою, і саме вона а не третя особа чи спадкодавець фактично споживала електроенергію.

Жодних правових підстав для продовження оплати за тарифами для населення у відповідача не було.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що ухилення відповідача від повного виконання зобов`язань, узятих за договором, та зловживання режимом пільгового тарифу, призвели до виникнення заборгованості за адресою квартири, щодо якої у подальшому постало питання про відключення від енергоживлення (про що свідчить попередження № 970 від 24.03.2025).

Суд вважає, що ухилення відповідача від повного виконання зобов`язань, узятих за Договором, а також його свідоме зловживання режимом пільгового тарифу, встановленого для побутових споживачів, попри наявність статусу юридичної особи, призвели до накопичення значної заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: м. Рівне, вул. Драгоманова, 32, кв. 2.

Такий розвиток подій лише підтверджує, що поведінка відповідача суперечила засадам добросовісності та розумності, сприяла дестабілізації розрахунків за спожиті послуги та створила ризики для позивача, який наразі є балансоутримувачем об`єкта.

У сукупності викладене свідчить про необхідність захисту прав Музею через стягнення із Громадської спілки повної вартості фактично використаної електроенергії відповідно до тарифів, встановлених для категорії непобутових споживачів.

Відповідач у відзиві визнав заборгованість за фактично використану електричну енергію на суму 23 777 грн 28 коп.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача 54 966 грн 71 коп. заборгованості за використану електричну енергію.

Щодо позовних вимог про стягнення пені

За змістом ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За результатами дослідження наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що Громадська спілка прострочила виконання обов`язку, встановленого підпунктом 2.1.3. Договору - протягом всього строку користування приміщенням самостійно і вчасно вносити плату за комунальні послуги, здійснювати оплату фактичної використаної електроенергії відповідно до показань лічильників.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як вбачається із т. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас ч. 6 ст. 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

З аналізу чинних норм законодавства вбачається, що неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (ч. 2 ст. 547 ЦКУ).

Стосовно позадоговірної неустойки відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначено розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (подібний висновок міститься у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18; п. 37 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2024 у справі № 914/2994/22).

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Судом встановлено, що сторони на підставі вільного волевиявлення та свободи договору узгодили між собою та зафіксували у Договорі відповідальність у вигляді пені, а також визначили її розмір.

Так, згідно із пунктом 4.1. Договору в разі невиконання чи неналежного виконання користувачем підпункту 2.1.3 цього Договору останній сплачує позичкодавцю пеню у розмірі 3 % від заборгованої суми за кожен день прострочки.

Оскільки сторони, укладаючи Договір, погодили відповідальність Громадської спілки за несвоєчасне виконання зобов`язань по оплаті за фактично використану електроенергію у вигляді неустойки то вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом перевірено розрахунки пені за Договором за період із 19.03.2025 до 02.05.2025, долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні не є арифметично вірними, а обґрунтований розмір стягнення з відповідача пені становить 2 100 грн 78 коп.

При цьому суд виходить із того, що позивач при здійсненні своїх розрахунків не врахував обмеження розміру пені, що встановлене ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", згідно з якою розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Це положення слугує механізмом для забезпечення балансу між інтересами кредитора та боржника, не допускаючи надмірної фінансової відповідальності, яка могла б поставити боржника у невиправдано важке фінансове становище. Іншими словами, законодавство захищає відповідача від надмірних санкцій. Розрахунок пені, наданий позивачем, перевищує допустимі межі, встановлені законом.

Відтак суд задовольняє позовні вимоги за Договором про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань по оплаті за фактично використану електроенергію частково у розмірі 2 100 грн 78 коп., котрий не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення 72 104 грн 28 коп. пені суд відмовляє.

Розрахунки пені, здійснені судом, долучено до матеріалів справи.

Щодо інших доказів, доводів та заперечень сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п. п. 1, 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у даній справі при поданні позовної заяви є стягнення з відповідача 129 171 грн 77 коп.

Враховуючи положення Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви з майновими вимогами у розмірі 129 171 грн 77 коп. позивачу слід сплатити судовий збір в розмірі 3 028 грн 00 коп.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією № 44 від 07.05.2025 на суму 3 028 грн 00 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 57 067 грн 49 коп., то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 1 337 грн 75 коп.

В той же час відповідач визнав позовні вимоги на суму 23 777 грн 28 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Розмір судового збору за визнані відповідачем позовні вимоги становить 557 грн 38 коп.

Відтак 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, за позовні вимоги на суму на суму 23 777 грн 28 коп. складає 278 грн 69 коп.

Таким чином суд дійшов висновку про необхідність повернення ухвалою суду Комунальному закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради з Державного бюджету України 278 грн 69 коп. судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією № 44 від 07.05.2025 на суму 3 028 грн 00 коп, копія якої знаходиться в матеріалах справи № 918/412/25. Ухвалу видати після набрання рішенням законної сили.

Окрім цього, позивачем понесено витрати на оплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову, про що свідчить платіжна інструкція № 50 від 16.05.2025 на суму 1 514 грн 00 коп.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 57 067 грн 49 коп., то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги за забезпечення позову становить 668 грн 88 коп.

Зважаючи на викладене, у сукупності, судовий збір у розмірі 1 727 грн 94 коп. (1 337 грн 75 коп. - 278 грн 69 коп. = 1059 грн 06 коп. + 668 грн 88 коп. = 1 727 грн 94 коп.) пропорційно задоволеним позовним вимогам покладається на відповідача.

Решта судового збору у розмірі 2 535 грн 37 коп. (1690 грн 25 коп. + 845 грн 12 коп.) залишається за позивачем.

Щодо витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд не здійснює їх розподілу у даному рішенні, позаяк сторонами заявлено їх попередній орієнтовний розрахунок (у позовній заяві визначено 4 000 грн 00 коп, а у відзиві - 8 400 грн 00 коп), однак сторони не визначили розмір, який просять покласти одна на одну. У прохальній частині відзиву відсутній конкретний розмір, який відповідач просить суд покласти на позивача у випадку відмови у задоволенні позовних вимог. З огляду на принцип диспозитивності, визначений ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи самостійно реалізують процесуальні права, зокрема право на заявлення вимог про розподіл судових витрат. Відтак за відсутності відповідного належним чином сформульованого клопотання, а також підтверджуючих доказів, суд позбавлений підстав для вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу у даному рішенні.

Суд підкреслює, що зазначення у прохальній частині позовної заяви чи відзиву узагальненої вимоги про розподіл чи стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою, зокрема, про відшкодування витрат на правову допомогу, адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 130, 231, 233, 238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради до Громадської спілки "Центр цифрової історії" про стягнення 129 171, 77 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Громадської спілки "Центр цифрової історії" (вул. Корольова, 4, кв.89, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33024, ) на користь Комунального закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради (вул. Михайла Драгоманова, 19, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028, ) 54 966 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят шість) грн 71 коп. заборгованість за використану електричну енергію, 2 100 (дві тисячі сто) грн 78 коп. пені, 1 727 (одна тисяча сімсот двадцять сім) грн 94 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог про стягнення 72 104 грн 28 коп. пені - відмовити.

5. Повернути ухвалою суду Комунальному закладу "Рівненський обласний краєзнавчий музей" Рівненської обласної ради (вул. Михайла Драгоманова, 19, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028, ) з Державного бюджету України 278 (двісті сімдесят вісім) грн 69 коп. судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією № 44 від 07.05.2025 на суму 3 028 грн 00 коп, копія якої знаходиться в матеріалах справи № 918/412/25. Ухвалу видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано "01" липня 2025 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О.Пашкевич