ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1435/24

Господарський суд Київської області в складі

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Комісарчук Д-М.О.

розглянувши справу № 911/1435/24

за позовом Української православної церкви Свято-Димитріївської парафії (нова назва - Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Димитрівська парафія Київської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) м. Бровари Київської області", м. Бровари Київської області

до Броварської міської ради Броварського району Київської області, м. Бровари Київської області

про визнання протиправним та скасування рішення

за участю представників:

від позивача: Самарцев Я.Ю., адвокат, довіреність від 09.04.2024

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.06.2024 Українська православна церква Свято-Димитріївської парафії (далі-позивач) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Броварської міської ради Броварського району Київської області (далі-відповідач) з вимогою визнати протиправним та скасувати рішення Броварської міської ради Броварського району Київської області № 1149-48-08 від 27.04.2023 Про припинення права постійного користування земельними ділянками» Українській православній церкві Свято-Димитріївська парафія площею 0,3978 га по вул. Москаленко Сергія, 35 в м. Бровари, кадастровий номер земельної ділянки :01:049:0014.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що оспорюване рішення Броварської міської ради прийнято відповідачем з перевищенням повноважень, всупереч норм чинного законодавства та за неналежних підстав, що порушує його права користування земельною ділянкою.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.06.2024 відрито провадження у справі № 911/1435/24, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений у підготовчому засіданні на 01.07.2024.

27.06.2024 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 1./24-15/01/11787 від 26.06.2024 (вх. № 7299/24), в якому відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні. Так, заперечуючи проти позову відповідач зазначає про те, що позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України останній не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності, у зв`язку з чим відповідачем в межах своїх повноважень у спосіб передбачений законом було прийняте оскаржуване рішення, так як земельна ділянка не може перебувати у особи, в якої відсутній обсяг прав для користування нею.

Ухвалою суду від 01.07.2024 підготовче засідання у справі № 911/1435/24 було відкладено на 12.08.2024.

12.08.2024 через систему «Електронний суд» позивач надав клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 12.08.2024 у зв`язку із неможливістю прибуття в засідання суду представника позивача.

Ухвалою суду від 12.08.2024 підготовче засідання було відкладено на 28.08.2024.

27.08.2024 через систему Електронний суд від позивача надійшла відповідь (вх. № 9176/24) на відзив.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.08.2024 позов Української православної церкви Свято-Димитріївська парафія до Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення залишено без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2024 скасовано ухвалу Господарського суду Київської області від 28.08.2024, а справу №911/1435/24 передано на розгляд до Господарського суду Київської області.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду № 2889 від 04.12.2024 та ухвали суду від 09.12.2024 справу призначено до розгляду на 22.01.2025.

22.01.2025 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання (вх. № 559/25) про долучення доказів.

В судовому засіданні 22.01.2025 судом було оголошено перерву до 05.02.2025.

27.01.2025 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання (вх. № 675/25) про долучення доказів.

Ухвалою суду від 05.02.2025 закрито підготовче провадження у справі № 911/1435/25 та призначено її до розгляду по суті на 05.03.2025.

В судовому засіданні 05.03.2025 судом було оголошено перерву до 02.04.2025.

Ухвалою суду від 02.04.2025, на підставі клопотання відповідача № 1.12.4-15/01/5867 від 01.04.2024 (вх. № 2369/25 від 01.04.2025), розгляд справи по суті був відкладений на 23.04.2025.

В судовому засіданні 23.04.2025, після стадії судових дебатів, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, призначивши дату та час його проголошення на 05.05.2025, про що постановлено ухвалу суду.

Так, під час розгляду справи представником позивача були підтримані позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові; представник відповідача заперечував проти позову з підстав, наведених у відзиві, вважаючи заявлені вимоги не обґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер: 26930152, виданий 17.09.2014, видавник: реєстраційна служба Броварського міського управління юстиції Київської області. На Церковний комплекс Української православної церкви Київської єпархії «Свято-Дмитріївської Парафії».

Об`єктом нерухомості, є Церковний комплекс Української Православної церкви Київської єпархії «Свято-Дмитріївської Парафії» загальною площею 325,1 кв.м., який складається з: адміністративно-господарський корпус, позначений на плані літерою № І; № 1,2 - споруди, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :01:049:0014.

27.04.2023 Броварською міською радою Броварського району Київської області прийнято рішення № 1149-48-08 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками», яким, керуючись статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи депутатський запит депутат Броварської міської ради VІІІ скликання Богдани Драч, підтриманий депутатами Броварської міської ради Броварського району Київської області та рекомендації постійної комісії з питань земельних відносин, екології, архітектури та містобудування, Броварська міська рада Броварського району Київської області вирішила:

- припинити право постійного користування Українській Православної Церкви Свято-Димитріївській Парафії () земельною ділянкою, площею 0,3978 га для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій по вул. Москаленка Сергія, 35 в м. Бровари, кадастровий номер :01:049:0014, яке виникло на підставі рішення Броварської міської ради № 376 від 22.11.2000.

Позивач стверджує, що вищевказане рішення відповідача - Броварської міської ради Броварського району Київської області № 1149-48-08 від 27.04.2023 має бути визнано судом незаконним та скасовано, оскільки жодна з перелічених у статтях 141-143 Земельного кодексу України підстав для припинення права користування земельною ділянкою відсутня, а тому відповідач самовільно, без згоди позивача, без наявності законних на те підстав прийняв вказане рішення. Разом з тим, позивач зазначає, що на спірній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомості - церковний комплекс, який належить йому на праві власності, для обслуговування якого і було надано позивачу спірну земельну ділянку у постійне користування.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України останній не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності, у зв`язку з чим відповідачем в межах своїх повноважень у спосіб передбачений законом було прийняте оскаржуване рішення, так як земельна ділянка не може перебувати в особи, в якої відсутній обсяг прав для користування нею.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Так, предмет позову у цій справі полягає у визнанні незаконним та скасуванні рішення ради з підстав того, що воно прийнято з порушенням процедури, норм чинного законодавства України, за неналежних підстав та порушує права постійного користування спірною земельною ділянкою Релігійної громади. Отже, предметом судового дослідження виступає питання правомірності прийняття радою оспорюваного рішення з дотриманням положень статей 141, 143 Земельного кодексу України в розрізі невиконання позивачем приписів статті 12 Закону № 987-ХІІ.

Юридична особа, згідно з частинами першою, третьою статті 90 Цивільного кодексу України, повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до Єдиного державного реєстру.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (у редакції, чинній з 31.01.2019) найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ, а також випадку, передбаченого абзацом 2 цієї частини) та назву. Найменування релігійної організації може містити інформацію про її організаційно-правову форму виключно за бажанням такої юридичної особи.

За змістом пунктів 1, 31, 32 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (у редакції, чинній з 31.01.2019) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); вид релігійної організації; віросповідна приналежність релігійної організації.

Отже, така юридична особа як релігійна організація саме "повинна" мати своє найменування, а не "може" мати таке найменування, оскільки без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права - учасник цивільних, господарських та інших відносин. Адже найменування юридичної особи ідентифікує її у вказаних правовідносинах та є засобом її індивідуалізації.

Однак організаційно-правова форма в найменуванні релігійної організації може зазначатися лише за її бажанням.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 12 Закону № 987-ХІІ (у редакції пункту Закону № 2662-VІІІ, чинній з 26.12.2018) релігійна організація (об`єднання), яка безпосередньо або як складова частина іншої релігійної організації (об`єднання) входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, зобов`язана у своїй повній назві, зазначеній у її статуті (положенні), відображати належність до релігійної організації (об`єднання) за межами України, до якої вона входить (частиною якої вона є), шляхом обов`язкового відтворення у своїй назві повної статутної назви такої релігійної організації (об`єднання) з можливим додаванням слів "в Україні" та/або позначення свого місця в структурі іноземної релігійної організації. Входження релігійної організації (об`єднання) до релігійної організації (об`єднання), зазначеної в частині сьомій цієї статті, визначається у разі наявності однієї з таких ознак: 1) у статуті (положенні) релігійної організації, що діє в Україні, містяться вказівки на входження до структури релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України; 2) у статуті (положенні) закордонної релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, містяться вказівки на входження до її структури релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, а також на право прийняття статутними органами управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) рішень з канонічних і організаційних питань, які є зобов`язуючими для релігійної організації (об`єднання), що діє на території України; 3) статутом (положенням) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, передбачене обов`язкове входження керівників (повноважних представників) релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, до статутних органів управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) з правом вирішального голосу.

Водночас імперативною нормою пункту 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону № 2662-VІІІ передбачено, що у разі якщо протягом чотирьох місяців (для релігійних громад - дев`яти місяців) з дня набрання чинності цим Законом та/або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, релігійна організація (об`єднання) не внесла передбачених законом змін до своєї офіційної назви та не подала відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, її статут (положення) втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

Відтак, обов`язок релігійних організацій (об`єднань), які входять до офіційно опублікованого переліку релігійних організацій, внести зміни до свого статуту (положення) виникає відповідно до прямої вказівки частини сьомої статті 12 Закону № 2662-VIII.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що встановлення відповідності статуту (положення) релігійної організації ознакам за частинами сьомою, восьмою статті 12 Закону № 987-ХІІ зумовлює обов`язок такої організації внести до нього відповідні зміни. Наслідком невиконання такого обов`язку протягом чотирьох місяців є втрата ним чинності в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (аналогічний висновок викладено в пункті 29 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 640/4748/19, а також у пункті 20 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23, ухваленої у подібних правовідносинах).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої та абзацу 1 частини шостої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Приписи Закону № 2662-VІІІ та статті 12 Закону № 987-XII зі змінами, внесеними Законом № 2662-VIII, були перевірені Конституційним Судом України на предмет їх відповідності Конституції України.

За наслідками конституційного контролю Рішенням Конституційного Суду України від 27.12.2022 № 4-р/2022 (справа щодо повної назви релігійних організацій) Закон № 2662-VІІІ та стаття 12 Закону № 987-XII зі змінами, внесеними Законом № 2662-VIII, визнані такими, що відповідають Конституції України (пункт 1 резолютивної частини).

Так, Конституційний Суд України, розв`язуючи питання відповідності Конституції України зазначених приписів законів України, серед іншого виснував, що з аналізу норм статті 90 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 8, частин першої, п`ятої статті 12, статей 13, 14 Закону № 987-XII, статті 16 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" випливає, що Закон № 2662-VIII не запроваджує інакшого ставлення до певної релігійної організації (об`єднання), а уточнює загальні вимоги держави до здійснення реєстраційно-облікової діяльності релігійних організацій (об`єднань) у випадку підлеглості такої релігійної організації (об`єднання) керівним центрам (управлінням), що знаходяться в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину її території (абзаци 2- 8 підпункту 4.5 пункту 4 мотивувальної частини).

Тож орган конституційного контролю дійшов висновку, що приписи розділу I Закону № 2662-VIII у частині уточнення назви релігійних організацій (об`єднань) не порушують конституційного права на свободу світогляду і віросповідання (релігії), права на свободу об`єднання в громадські організації, а отже, права на підлеглість релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості (абзац 9 підпункту 4.5 пункту 4 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України, аналізуючи пояснювальну записку до проєкту Закону України про внесення змін до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України (реєстр. № 5309), ухваленого в подальшому як Закон № 2662-VIII, з`ясував, що його розроблено з метою забезпечення державної безпеки та суверенітету України, а також із метою забезпечення суспільства повною та достовірною інформацією. Тобто законодавець, унормовуючи порядок реєстраційно-облікової діяльності релігійних організацій (об`єднань), які підлеглі релігійним центрам (управлінням), які знаходяться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, керуючись приписами частини другої статті 35, частини першої статті 36, частини першої статті 37 Конституції України, мав право застосувати обмеження у вигляді обов`язку таких релігійних організацій (об`єднань) уточнити свою назву в цій частині та відобразити повну назву у своїх установчих документах (абзаци 2, 4 підпункту 4.6 пункту 4 мотивувальної частини).

Відтак, Конституційний Суд України визнав правомірними, а отже, допустимими обмеження свободи світогляду і віросповідання (релігії) у поєднанні зі свободою об`єднання в громадські організації (у частині обов`язку уточнення назви релігійних організацій (об`єднань)); орган конституційного контролю окремо зауважив, що його висновок про домірність застосованих заходів обумовлений також тим фактом, що ухвалення цього Рішення відбувається в умовах введеного в Україні воєнного стану, під час боротьби Українського народу проти агресії російської федерації (див. абзаци 6, 7 підпункту 4.6 пункту 4 мотивувальної частини).

У цьому конституційному провадженні Конституційний Суд України дослідив твердження суб`єкта права на конституційне подання щодо невідповідності частині третій статті 35, частині першій статті 36 Конституції України у частині наділення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, повноваженнями проводити релігієзнавчу експертизу зареєстрованих статутів релігійних організацій (об`єднань).

Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України не містить приписів, які прямо або опосередковано забороняли б державі здійснювати релігієзнавчі експертизи статутів (положень) релігійних організацій (об`єднань). Із приписів частин другої, третьої статті 35, частини першої статті 36, частини першої статті 37 Конституції України випливає, що державі належить перевіряти створювання політичних партій, громадських організацій та об`єднань на відповідність вимогам, що їх визначено Конституцією України. Одним із правомірних засобів такої перевірки є експертиза статутів політичних партій, громадських організацій та об`єднань, здійснювана відповідно до закону уповноваженими суб`єктами (абзац 2 підпункту 4.7 пункту 4 мотивувальної частини). Орган конституційної юрисдикції у зв`язку з цим вказав: "установлений пунктом 2 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону № 2662-VIII порядок здійснення релігієзнавчої експертизи має на меті запобігти будь-яким зловживанням правом на свободу світогляду і віросповідання (релігії), забезпечити достовірне подання релігійними організаціями (об`єднаннями) відомостей про свою повну назву відповідно до вимог розділу I Закону № 2662-VIII. Таку мету Закону № 2662-VIII Конституційний Суд України вважає легітимною" (абзац 5 підпункту 4.7 пункту 4 мотивувальної частини).

Також у конституційному поданні його автори стверджували, що "держава не може позбавляти чинності статут (положення) релігійної організації (об`єднання), яка не внесла угодні державі зміни, як це передбачено оспорюваним Законом № 2662-VIII" (перше речення абзацу 1 підпункту 4.8 пункту 4 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України визнав таке твердження юридично безпідставним і наголосив, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань (перше речення частини четвертої статті 35 Конституції України), зазначене стосується й релігійних організацій (об`єднань), які за змістом частини десятої статті 5 Закону № 987-XII зобов`язані додержуватися вимог чинного законодавства, тому такий підхід законодавця до врегулювання питання юридичної відповідальності релігійної організації (об`єднання) за відмову виконати свій обов`язок та уточнити у своїй повній офіційній назві свою належність до іноземної організації як її структурної частини, на думку Конституційного Суду України, є виправданим (речення друге абзацу першого, абзаци 2- 4 підпункту 4.8 пункту 4 мотивувальної частини).

У зв`язку з цим Конституційний Суд України констатував, що припис пункту 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону № 2662-VIII не суперечить Конституції України.

Поряд з цим, суб`єкт права на конституційне подання, посилаючись на припис частини першої статті 8 Конституції України та, зокрема, на Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 № 17-рп/2010, пов`язав питання дотримання/недотримання процедури ухвалення Закону № 2662-VIII із принципом юридичної визначеності який, на його думку, "вимагає, щоб норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними", а також, що "порушення законодавчої процедури стосується зокрема положення про передбачуваність ситуації, оскільки прийняття закону мало б не відбутись або закон мав би бути в іншій редакції якби законодавча процедура була дотримана" (див. перше речення абзацу 1 підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини). Втім, орган конституційного контролю, дослідивши порушене авторами конституційного подання питання, вказав, що приписи Закону № 2662-VIII є чіткими й однозначними, вони є передбачними за своїми наслідками, їх сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, а саме так, що в релігійних організацій (об`єднань) немає перешкод, щоб відповідно до них упорядкувати свою поведінку. Отже, підстав для визнання Закону № 2662-VIII таким, що суперечить статті 8 Конституції України, немає (абзац 2 підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Відтак, суд під час розгляду цієї справи бере до уваги той факт, що питання конституційності приписів Закону № 2662-VІІІ та статті 12 Закону № 987-XII зі змінами, внесеними Законом № 2662-VIII, було всебічно досліджене Конституційним Судом України, який не встановив невідповідності вказаних норм законодавства Основному Закону України.

Частиною п`ятою статті 12 Закону № 987-ХІІ (у редакції, чинній з 26.12.2018) унормовано, що статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Наведене положення кореспондується як із нормою пункту 8 частини першої статті 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", за змістом якої підставою для відмови в державній реєстрації є невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону, так із вимогами частини 1 статті 15 Закону № 987-ХІІ, відповідно до яких у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

У частині сьомій статті 17 Закону № 987-ХІІ встановлено, що користування землею релігійні організації здійснюють у порядку, встановленому Земельним кодексом України та іншими законодавчими актами України. Земельні ділянки, що надаються релігійним організаціям у постійне користування для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності, забороняється використовувати для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно з частиною першою та пунктом "в" частини другої статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори. Відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20), від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37)).

Кожен суб`єкт цивільного права повинен виконувати свої обов`язки, якщо вони випливають з закону або звичаю (стаття 7 Цивільного кодексу України). Для цього воля такого суб`єкта має формуватися таким чином, щоб його дії були правомірними. Якщо ж суб`єкт цивільного права не виконує свій обов`язок добровільно, хоча має юридичну та фактичну можливість його виконати, то це свідчить про дефект його волі. Зокрема, якщо суб`єкт цивільного права зобов`язаний виконати вимоги закону, який визнано конституційним, але протиправно не робить цього, то це свідчить про дефект волі такого суб`єкта. Спонукання такого суб`єкта до внесення відповідних змін до статуту не може полягати в його зобов`язанні або його представника чи органу (посадової особи) судом прийняти рішення про подання відповідних змін до свого статуту (положення) на державну реєстрацію тощо, бо обов`язок вчинити такі дії вже виник із закону. Якщо такий обов`язок не виконується, то додаткове покладення цього ж самого обов`язку судом, з одного боку, є неможливим, а з іншого - є неефективним, бо дефект волі стане на заваді виконанню такого обов`язку навіть у разі ухвалення відповідного судового рішення.

Отже, виходячи із системного аналізу змісту положень пункту 6 статті 3 та частин першої, третьої статті 90 Цивільного кодексу України, пункту "в" частини другої статті 92 Земельного кодексу України, статей 12- 14, 17 Закону № 987-ХІІ, пункту 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону № 2662-VІІІ та статей 9, 16, 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Суд у постановах від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23 та у подальшому застосованому, зокрема, в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справах № 911/1474/23 та № 911/1472/23, від 22.10.2024 у справі № 911/1406/23, від 22.10.2024 у справі № 911/1477/23, від 22.10.2024 у справі № 911/1473/23 виснував, що в разі очевидної недобросовісної поведінки позивача, яка полягає в порушенні відповідною релігійною організацією обов`язку, покладеного на неї Законом № 2662-VІІІ (щодо внесення відповідних змін до статуту в установлений цим Законом строк), який визнано конституційним, право постійного землекористування такої організації може бути припинено органом місцевого самоврядування в зв`язку зі втратою постійним землекористувачем статусу релігійної організації, який (статус) на підставі пункту "в" частини другої статті 92 Земельного кодексу України надається виключно тим суб`єктам, чий статут (положення) зареєстровано у встановленому законом порядку, оскільки зумовлена невиконанням імперативних вимог Закону № 2662-VІІІ втрата чинності статутом релігійної організації в частині, в якій визначається повна офіційна назва такої організації, призводить до припинення господарської та інших видів діяльності релігійної організації.

Адже в разі порушення вимог спеціального закону, який безпосередньо регулює статус і діяльність релігійних організацій, відповідна релігійна організація в розумінні пункту "в" частини другої статті 92 Земельного кодексу України не може вважатися такою, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто припиняє свою діяльність як учасник цивільних, господарських та інших відносин (без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права), а тому втрачає як статус релігійної організації, так і статус суб`єкта права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.11.2024 у справі № 911/1482/23.

Так, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач, внаслідок свідомого ігнорування вимог законодавства, втратив свій статус релігійної організації, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до статті 92 Земельного кодексу України Релігійна громада не є суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності, оскільки Позивач не надавав до суду будь-яких документів станом на момент прийняття оскаржуваного рішення (27.04.2023) щодо зміни та подання на реєстрацію змін до свого статуту, зокрема, передбачених статтею 12 Закону № 987-ХІІ, що, в свою чергу свідчить про законність та обґрунтованість оспорюваного рішення ради на виконання положень Закону № 2662-VІІІ та Рішення Конституційного Суду України від 27.12.2022 № 4-р/2022 у справі № 1-13/2019(374/19) (справа щодо повної назви релігійних організацій).

Так, судом встановлено факт, що позивач у встановлений строк не вніс передбачених Законом № 2662-VIII змін до своєї офіційної назви і не подав відповідні зміни до свого статуту (положення) на державну реєстрацію, та ураховуючи правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23 та у подальшому застосованому, зокрема, в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справах № 911/1474/23 та № 911/1472/23, від 22.10.2024 у справі № 911/1406/23, від 22.10.2024 у справі № 911/1477/23, від 22.10.2024 у справі № 911/1473/23 про те, що статут позивача втрачає чинність у частині, яка визначає повну офіційну назву релігійної організації, а тому в розумінні пункту "в" частини другої статті 92 Земельного кодексу України позивач станом на дату прийняття оскаржуваного рішення не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак наразі не може вважатися набувачем права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення (27.04.2023), звернення позивача до суду (05.06.2024) та відкриття судом провадження у справі (10.06.2024), здійснено 03.07.2024 державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (), а саме зміна відомостей про орган управління юридичної особи, зміна керівника, зміна найменування юридичної особи, зміна установчих документів, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Найменування юридичної особи () - Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Димитрівська парафія Київської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) м. Бровари Київської області.

Суд також вважає за необхідне наголосити й на таких аспектах цього спору.

Так, предметом розгляду в цьому випадку є не питання функціонування релігійної організації в цілому, а право на користування нею земельною ділянкою, яка була надана на певному юридичному титулі (праві постійного користування).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 9 "Свобода думки, совісті і релігії" передбачено, що:

"1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини щодо застосування цієї статті Конвенції було сформовано ряд важливих висновків серед, яких, зокрема висновки про те, що релігійні громади традиційно та повсюдно існували у вигляді організованих структур. У справах, що стосуються форми організації релігійної громади, статтю 9 Конвенції потрібно тлумачити у світлі статті 11, яка гарантує захист свободи об`єднання від необґрунтованого втручання з боку держави. Право віруючих на свободу віросповідання передбачає, що громаді буде дозволено існувати мирно, без свавільного втручання з боку держави. Автономне існування релігійних громад є передумовою плюралізму в демократичному суспільстві, а отже лежить в основі захисту, який забезпечує стаття 9. Це безпосередньо стосується не лише форми організації громади як такої, але й ефективного користування правом на свободу релігії з боку всіх її активних членів. Якби організаційне життя громади не було захищене статтею 9 Конвенції, решта аспектів свободи віросповідання стали б вразливими ("Фернандес Мартінес проти Іспанії" (Fernбndez Martнnez v. Spain).

Згідно з положеннями статті 9 Держава виконує загальну роль нейтрального та безстороннього організатора сповідування різних релігій, вірувань та переконань з метою збереження громадського порядку, релігійної гармонії та терпимості в демократичному суспільстві ("С.А.С. проти Франції" (S.A.S. v. France)).

При цьому в контексті забезпечення прав передбачених цією статтею державі забороняється зобов`язувати релігійну громаду приймати нових або виключати наявних членів ("Свято-Михайлівська Парафія проти України" (Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine); визначати законність конкретних релігійних переконань і способів вираження таких переконань або свавільно "перекласифіковувати" віросповідання, до якого належить людина або громада ("Іззеттін Доган та інші проти Туреччини" (Эzzettin Doрan and Others v. Turkey); "Стародавня Балтійська Асоціація Ромува проти Литви" (Ancient Baltic religious association "Romuva" v. Lithuania); "Християнська релігійна організація Свідків Єгови в НКР проти Вірменії" (Christian Religious Organization of Jehovah's Witnesses in the NKR v. Armenia); втручатись у внутрішні справи розділеної релігійної громади, примушуючи її до об`єднання під єдиним керівництвом ("Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови" (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova).

Водночас оспорюваним рішенням ради жодного втручання у зазначені аспекти діяльності позивача не здійснюється, організація продовжує своє існування без обмежень на що, зокрема, і звертав увагу Конституційний Суд України у вже наведеному рішенні від 27.12.2022 № 4-р/2022 у справі № 1-13/2019(374/19), зазначаючи, що запроваджені зміни не стосуються внутрішнього аспекту права на свободу світогляду і віросповідання (релігії). Обмеження цього права в частині уточнення назви певних релігійних організацій (об`єднань) стосуються виключно його зовнішнього аспекту (forum externum). Приписи Закону № 2662-VIII є чіткими й однозначними, вони є передбачуваними за своїми наслідками, їх сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, а саме так, що в релігійних організацій (об`єднань) немає перешкод, щоб відповідно до них упорядкувати свою поведінку.

Зазначений висновок робився із врахуванням і позиції Європейського суду з прав людини, який зазначив, що сам факт того, що держава вимагає від релігійної організації, що бажає бути зареєстрованою, узяти назву, яка унеможливлює введення в оману вірян та суспільство загалом і завдяки якій є можливим її відрізняти від уже наявних організацій, у принципі, можна вважати виправданим обмеженням її права вільно обирати свою назву ("Ільїн та інші проти України" (Ilyin and Others v. Ukraine)).

З огляду на вищевикладене, суд також не вбачає і стверджуваного позивачем порушення права на майно (користування земельною ділянкою), оскільки він не позбавлений права звернутись за оформленням права користування земельною ділянкою для використання та обслуговування належного йому майна на іншому доступному йому юридичному титулі (праві власності або оренди) у встановленому законодавством порядку.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Української православної церкви Свято-Димитріївської парафії (нова назва - Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Димитрівська парафія Київської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) м. Бровари Київської області" до Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 01.07.2025.

Суддя О.О. Христенко