ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2025 р. Справа №909/21/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів О.В. Зварич

О.І. Матущака,

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області за вих. № 52-771/25 від 20.02.2025 (вх. № 01-05/456/25 від 21.02.2025)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 (повний тест ухвали складено 13.02.2025, м. Івано-Франківськ, суддя О.В. Рочняк)

про передачу для розгляду за виключною підсудністю

у справі № 909/21/25

за позовом Ковельської окружної прокуратури Волинської області, м. Ковель Волинської області, в інтересах держави в особі Ковельської міської ради, м. Ковель Волинської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінкомтехбуд», м. Івано-Франківськ

про стягнення коштів пайової участі,

ВСТАНОВИВ:

Ковельська окружна прокуратура Волинської області звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінкомтехбуд» про стягнення 2 424 174 грн 48 коп. з яких: 2 204 065 грн 82 коп. безпідставно збережених коштів пайової участі у розвиток населеного пункту, 220 108 грн 68 коп. інфляційних втрат та 3% процентів річних за користування збереженими коштами пайової участі.

Відповідно до ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 13.01.2025, суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 12.02.2025.

В подальшому, ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 у справі № 909/21/25 справу №909/21/25 передано для розгляду за виключною підсудністю до Господарського суду Волинської області.

Ухвала мотивована тим, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові у справі №911/2390/18 від 16.02.2021, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Як вбачається зі змісту пред`явлених позовних вимог, спір у справі стосується стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі по об`єкту будівництва «Нове будівництво групи житлових будинків на вулиці Заводській, 23 в м. Ковель, Волинської області». Місце розташування об`єкта будівництва - Волинська область, Ковельський район, м. Ковель, вул. Заводська, буд. 23.

З огляду на викладене вище, враховуючи місцезнаходження нерухомого майна, місцевий суд дійшов висновку, що на спір у даній справі поширюються правила виключної підсудності, визначені ч.3 ст.30 ГПК України.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою за вих. № 52-771/25 від 20.02.2025 (вх. № 01-05/456/25 від 21.02.2025), у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 у справі № 909/21/25 та направити справу № 909/21/25 для продовження розгляду до Господарського суду Івано-Франківської області.

Апелянт вказує, що вжите законодавцем у зазначеній процесуальній нормі словосполучення «з приводу» є синонімом до слів «щодо», «стосовно». Отже, враховуючи смислове навантаження словосполучення «з приводу» у частині третій статті 30 ГПК України, то у цій нормі мається на увазі спори саме щодо нерухомого майна. Тобто слід орієнтуватися на предмет (об`єкт) позову. Саме матеріально-правова вимога позивача до відповідача має бути направлена на захист речових прав щодо об`єкта нерухомості або пов`язана з нерухомим майном.

Скаржник вказує, що до спорів, які виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення грошових коштів, пов`язані із будівництвом об`єкту нерухомого майна.

Так, предметом спору у справі № 909/21/25 є стягнення з ТзОВ «УКРІНКОМТЕХБУД» на користь Ковельської міської ради безпідставно збережених коштів пайової участі у розвиток населеного пункту м. Ковель.

Таким чином, на переконання апелянта, спір у справі № 909/21/25 не стосується безпосередньо та опосередковано нерухомого майна, правового режиму нерухомого майна, а також будь-яких інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, у зв`язку із чим підстави для застосування виключної підсудності, передбаченої ч. 3 ст. 30 ГПК України, відсутні.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У ч. 1 ст. 29 ГПК України встановлено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Так, законодавець у редакції ГПК України, чинній з 15.12.2017, вніс зміни щодо виключної підсудності справ саме щодо нерухомого майна за його місцезнаходженням. Вжите законодавцем у зазначеній процесуальній нормі словосполучення «з приводу» є синонімом до слів «щодо», «стосовно». Отже, враховуючи смислове навантаження словосполучення «з приводу» у частині третій статті 30 ГПК України, то у цій нормі мається на увазі спори саме щодо нерухомого майна. Тобто слід орієнтуватися на предмет (об`єкт) позову. Саме матеріально-правова вимога позивача до відповідача має бути направлена на захист речових прав щодо об`єкта нерухомості або пов`язана з нерухомим майном.

У статті 190 ЦК України дається визначення поняття «майно»: майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 181 ЦК України речі поділяються на нерухомі і рухомі. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У спорах, що виникають з приводу (щодо) нерухомого майна, предметом доказування є правомірність набуття або переходу права власності чи права користування майном від однієї особи до іншої за вже вчиненим правочином, коли зобов`язання за ним виконані повністю чи частково. До позовів про права на нерухоме майно відносяться позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно, зокрема: віндикаційний - про витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України); негаторний - про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України); про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України) тощо.

До позовів про права на нерухоме майно також належать позови щодо захисту речових прав на нерухоме майно: про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386 ЦК України); а також позови щодо речових прав на чуже майно: право володіння (глава 31 ЦК України); право користування - сервітут (глава 32 ЦК України); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб - емфітевзис (глава 33 ЦК України); право забудови земельної ділянки - суперфіцій (глава 34 ЦК України).

Отже, до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення грошових коштів, пов`язаних із будівництвом об`єкту нерухомого майна.

Так, предметом спору у справі № 909/21/25 є стягнення з ТзОВ «УКРІНКОМТЕХБУД» на користь Ковельської міської ради безпідставно збережених коштів пайової участі у розвиток населеного пункту м. Ковель.

Підставами позову є те, що ТзОВ «УКРІНКОМТЕХБУД» у період з 27.04.2018 по 03.06.2024 здійснено будівництво об`єкта: «Нове будівництво групи житлових будинків на вулиці Заводській, 23 в м. Ковель, Волинської області».

При цьому, між Ковельською міською радою та ТзОВ «УКРІНКОМТЕХБУД» договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не укладався.

Окрім того, прокурор вказує, що ТзОВ «УКРІНКОМТЕХБУД» з часу початку будівництва (дозвіл від 27.04.2018) до часу введення об`єкта в експлуатацію (сертифікат від 03.06.2024) не звертався до Ковельської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, відповідно кошти пайової участі ТзОВ «УКРІНКОМТЕХБУД» не сплачувались.

Таким чином, спір у справі № 909/21/25 не стосується безпосередньо та опосередковано нерухомого майна, правового режиму нерухомого майна, а також будь-яких інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, у зв`язку із чим підстави для застосування виключної підсудності, передбаченої ч. 3 ст. 30 ГПК України, відсутні.

Разом з тим, мотивуючі оскаржувану ухвалу, Господарський суд Івано-Франківської області послався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18.

Колегія суддів вказує, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Обставини справи, які встановлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18, не є релевантними до справи № 909/21/25, виходячи із того, що у справі № 911/2390/18 предметом позову було стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, тоді як у справі № 909/21/25 предметом позову є стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у розвиток населеного пункту, що не пов`язано із користуванням нерухомим майном.

Відтак, ухвала Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 підлягає скасуванню, а справа поверненню до Господарського суду Івано-Франківської області для продовження розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, місцевий суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду, що викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області за вих. № 52-771/25 від 20.02.2025 (вх. № 01-05/456/25 від 21.02.2025) задоволити.

2.Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 у справі № 909/21/25 скасувати.

3.Справу направити до господарського суду Івано-Франківської області для продовження розгляду.

4.Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя О.В. Зварич

Суддя О.І. Матущак