ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"01" липня 2025 р. Справа№ 910/6973/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 01.07.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025

у справі №910/6973/25 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «І Джі Еф Трейдінг»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

Акціонерного товариства «Банк Альянс»

про визнання банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню,

ВСТАНОВИВ:

02.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «І Джі Еф Трейдінг» (далі за текстом позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва через підсистему «Електронний суд» із позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі за текстом відповідач 1), Акціонерного товариства «Банк Альянс» (далі за текстом відповідач 2) про визнання такими, що не підлягають виконанню банківські гарантії №4482-22 від 26.10.2022, №4483-22 від 26.10.2022, видані відповідачем 2 та солідарне стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь позивача понесених судових витрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що оспорювані ним банківські гарантії є такими, що не підлягають виконанню, оскільки відповідач 1 в порушення умов пункту 5 Додаткової угоди №2 до Індивідуального договору №ПГ0802/3215-22 від 08.02.2022 до Рамкового договору купівлі-продажу природного газу №ПГ/3214/34-22 від 08.02.2022 не уклав із позивачем Додаткову угоду, якою мають бути погоджені порядок виконання грошових зобов`язань щодо термінів (строків) оплати.

04.06.2025 позивачем сформовано та подано до Господарського суду міста Києва через підсистему «Електронний суд» заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу 2 здійснювати будь-які виплати за банківськими гарантіями №4482-22 від 26.10.2022 та №4483-22 від 26.10.2022 по будь-яким вимогам відповідача 1 до набрання законної сили рішенням по цій справі.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що у разі сплати Банком, як Гарантом, грошових коштів за спірними банківськими гарантіями на користь відповідача 1, як Бенефіціара, Банк набуває право зворотної вимоги (регресу) до позивача, як Боржника Принципала, в межах сум, сплачених за гарантіями відповідачу 1, тоді як позивач не визнає законність вимог відповідача 1, що призведе до нарахування позивачу Банком штрафних санкції за порушення останнім зобов`язань з відшкодування Гаранту по спірних банківських гарантіях. Отже, невжиття заходів забезпечення позову у даній справі зумовить виникнення нових судових спорів, що не відповідає принципам господарського судочинства та ефективному захисту порушеного права.

Господарський суд міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/9673/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «І Джі Еф Трейдінг» про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнив; заборонив Акціонерному товариству «Банк Альянс» здійснювати будь-які виплати за банківськими гарантіями № 4482-22 від 26.10.2022 та № 4483-22 від 26.10.2022 по будь-яким вимогам Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Приймаючи вказану ухвалу, суд першої інстанції погодився із доводами позивача, задовольнив його заяву про забезпечення позову та вжив заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу 2 здійснювати будь-які виплати за спірними банківськими гарантіями по будь-яким вимогам відповідача 1 до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Не погодившись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції, відповідач 1 звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/9673/25 та прийняти нову ухвалу, якою відмовити позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки відсутні підстави істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту. Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палата Касаційного господарського суду від 17.05.2024 у справі №910/17772/20, від 07.02.2025 у справі №910/7497/24 та постанові Верховного Суду від 21.11.2024 у справі №910/7497/24 про те, що банківська гарантія є одностороннім правочином, який створює обов`язки для Гаранта і виконання такого обов`язку не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки він не є стороною такого правочину.

Відповідач 1, з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палата Касаційного господарського суду від 17.02.2025 у справі №910/7497/25, зазначає, що суд першої інстанції, заборонивши Банку здійснювати виплати за спірними банківським гарантіями, фактично заблокував виконання Банком своїх зобов`язань перед відповідачем 1, що є втручанням у господарську діяльність як банку, гарантовану статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», так і в господарську діяльність відповідача 1, гарантовану статтею 6 Господарського кодексу України. Таке втручання у виконанні гарантії суперечить самій природі гарантійного зобов`язання як незалежного правочину, закріпленого у статті 562 Цивільного кодексу України та суперечить практиці Верховного Суду.

Вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову шляхом заборони Банку вчиняти будь-які виплати за спірними банківськими гарантіями до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі є неспівмірними із заявленими позивачем вимогами, що є порушенням судом першої інстанції приписів частини 4 статті 137 ГПК України.

Крім того, відповідач 1 зазначає, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, що є допущеним порушенням судом першої інстанції частини 11 статті 137 ГПК України.

Також відповідач 1 вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд не надав оцінки, наданим відповідачем 1 заперечень на заяву позивача про забезпечення позову. При цьому позивач в порушення норм процесуального Закону здійснив зловживання процесуальними правами, оскільки останнім було заявлено декілька подібних заяв, на думку апелянта, з метою впливу на автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.06.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 24.06.2025 о 13 год. 20 хв.

Позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача 1, посилаючись на обґрунтованість заявлених заходів забезпечення позову та висновків суду першої інстанції, оскільки обраний позивачем захід забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами, з якими він звернувся до суду та відповідають критеріям розумності, обґрунтованості та адекватності.

24.06.2025 у судовому засіданні суд апеляційної інстанції оголосив перерву у розгляді справи №910/6973/25 до 01.07.2025 до 13 год. 15 хв.

Відповідач 2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відзив на апеляційну скаргу суду апеляційної інстанції не надав, що не є перешкодою для апеляційного перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 відповідно до положень статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України).

Під час апеляційного провадження у даній справі представник відповідача 2 у судових засіданнях надав усні пояснення щодо правомірності застосування заходів забезпечення позову у справі №910/6973/25, за якими він погоджується з ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 та не вважає, що вжиття таких заходів забезпечення позову є втручанням в його діяльність.

У судовому засіданні 01.07.2025 представник відповідача 1 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 скасувати та відмовити у задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Представник позивача у судовому засіданні 01.07.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача 1, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 залишити без змін.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 01.07.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача 1, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно із частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 ГПК України).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 ГПК України).

Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Подібний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21.12.2021 у справі №910/10598/21.

Необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників юридичної особи.

Для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові від 07.12.2022 у справі №908/309/21.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частинами 1-2 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Побідна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 911/1551/18.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Тобто метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Кюблер проти Німеччини»).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (постанови Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/18739/16, від 21.10.2021 у справі №910/20007/20).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним із позовною вимогою, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Законодавство не встановлює вичерпний перелік обставин, якими учасник справи вправі обґрунтовувати заяву про забезпечення позову. Відсутній також вичерпний перелік доказів, за допомогою яких можуть бути встановлені ці обставини.

Усталена практика Верховного Суду щодо застосування інституту забезпечення позову виходить з того, що у разі, коли спір є немайновим, тобто судове рішення у разі задоволення такого позову не вимагатиме його примусового виконання, не повинна досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а досліджується та оцінюється така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, та те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, Верховним судом у постановах Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/8225/20, від 13.01.2021 у справі № 910/9855/20, від 07.10.2021 у справі № 910/2287/21.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що передумовою звернення позивача до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Банку здійснення виплат за банківськими гарантіями та подання немайнового позову про визнання банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню стало звернення Банку до позивача із листами від 26.06.2024 №№21.2/3413, 21.2/3414 про сплату грошових коштів за спірними банківськими гарантіями у зв`язку із пред`явленням відповідачем 1 Банку вимог про сплату коштів за банківським гарантіями, тоді як позивач вважає відсутніми підстави для оплати коштів за банківськими гарантіями, оскільки вони є такими, що не підлягають виконанню.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову шляхом заборони здійснення виплат за банківськими гарантіями, при наявності спору про визнання банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню, можливе за умови існування достатніх підстав вважати, що без такого забезпечення рішення суду, у разі задоволення позову, істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, у разі сплати Банком, як Гарантом, грошових коштів на користь відповідача 1, як Бенефіціара, за спірними банківськими гарантіями, які позивач просить суд визнати такими, що не підлягають виконанню, оскільки вважає, що він не допустив порушення зобов`язання перед відповідачем 1, Банк набуде право на зворотну вимогу до позивача, як Принципала. Тоді як, у разі задоволення позову у даній справі, з визнанням банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню, без вжиття судом заходів забезпечення позову, позивач не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження без нових звернень до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів бенефіціаром у разі сплати Банком за такими банківськими гарантіями, або про визнання відсутнім у Банка права вимоги до позивача (Принципала) за оплаченими банківськими гарантіями, визнаними судом такими, що не підлягають виконанню.

У даному випадку, у разі визнання судом банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню, невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони здійснення виплат за банківськими гарантіями спричинить виникнення нових судових спорів.

Заходи забезпечення позову шляхом заборони здійснення виплат за банківськими гарантіями співвідносяться із предметом спору у даній справі про визнання банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню, і не є тотожними. Застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони здійснення виплат за банківськими гарантіями не підміняють вирішення спору по суті у даній справі про визнання банківських гарантій такими, що не підлягають виконанню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у даній справі є належним відповідно до предмету спору та гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем позовним вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору у даній справі, сприятиме фактичному виконанню судового рішення у разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника), за захистом яких він звернувся до суду із даним позовом в межах одного цього судового провадження, за його позовом без нових звернень до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №914/2072/20).

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Посилання апелянта на правові висновки, викладені Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 17.05.2024 у справі №910/17772/20, від 07.02.2025 у справі №910/7497/24 та постанові Верховного Суду від 21.11.2024 у справі №910/7497/24, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Верховний Суд у постановах від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц виснував, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів Отже, висновок щодо застосування норми права здійснений Верховним Судом - це висновок сформульований Верховним Судом (Верховним Судом України) внаслідок казуального тлумачення норми права при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду (Верховного Суду України), прийнятої за наслідками такого розгляду, який обов`язковий для суду та інших суб`єктів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Судом апеляційної інстанції проаналізовано справи, на які посилається відповідач 1 в апеляційній скарзі та з`ясовано наступне.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20 за позовом Компанії «Сіногідро Корпорейшн Лімітед», що діє через зареєстроване в Україні представництво «Сіногідро Корпорейшн Лімітед», до Акціонерного товариства «Банк Січ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Іберія», про стягнення коштів за банківською гарантією, дійшов висновку, що норми ГК України та ЦК України, якими врегульовано забезпечення виконання зобов`язання гарантією та її правова природа, слід розуміти таким чином, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником.

У справах №910/17772/20 та №910/6973/25 учасники судових проваджень, предмети спорів є різними, виникли на підставі різних правовідносин, є різними за змістом, а тому такі справи не є подібними, і відповідно правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові у справі №910/17772/20 не підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин у даній справі згідно частини 4 статті 236 ГПК України.

У постанові від 07.02.2025 у справі №910/7497/24 об`єднаної палати Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду за позовом ТОВ «І ДЖІ ЕФ ТРЕЙДІНГ» до АТ «Укргазвидобування», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Акціонерне товариство «Банк Альянс» про визнання укладеною додаткової угоди №5 від 03.06.2024 до індивідуального договору №ПГ2202/3346-22 від 22.02.2022 до рамкового договору купівлі-продажу природного газу №ПГ/3345/34-22 від 22.02.2022 у викладеній в позові редакції, Верховний Суд виснував, що виконання банком свого обов`язку перед АТ «Укргазвидобування» за гарантією жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки останній не є стороною одностороннього правочину (гарантії), поданий ним позов спрямований на захист його прав, передбачених саме індивідуальним договором до рамкового договору купівлі-продажу природного газу. Отже, заборона банку здійснювати виплати за гарантією не має правового зв`язку з предметом позовних вимог позивача, що суперечить вимогам статті 136 ГПК України.

Хоча склад учасників у справах №910/7497/24 та №910/6973/25 є аналогічними, проте предмети спорів у вказаних справах є різними, які виникли на підставі різних правовідносин, є різними за змістом, а тому такі справи не є подібними, і відповідно правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справі №910/7497/24 не підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин у даній справі згідно частини 4 статті 236 ГПК України.

Посилання апелянта на допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, то відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Щодо зловживання позивачем процесуальними правами, то слід зазначити таке.

Відповідно до частини 2 статті 43 ГПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Водночас частиною 3 статті 43 ГПК України встановлено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

За результатами розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову судом першої інстанції не було встановлено зловживання позивачем процесуальними правами.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, які визначають порядок вжиття судом заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача 1 задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на апелянта (відповідача 1).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «Укргазвидобування».

4. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 у справі №910/6973/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 04.07.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська