ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2025 р. Справа №914/422/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Філії Львівського обласного управління АТ Ощадбанк № 55/5.9-03/35535/2025 від 27.03.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/947/25 від 31.03.2025)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.03.2025 (суддя Запотічняк О.Д.) про відмову в забезпеченні позову

за заявою: Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Філії Львівського обласного управління АТ Ощадбанк про забезпечення позову

у справі № 914/422/25

за позовом Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Філії Львівського обласного управління АТ Ощадбанк, м. Львів

до відповідача-1: Приватного підприємства Львів-Полімер (надалі ПП Львів-Полімер), с. Ременів, Львівський р-н., Львівська обл.

до відповідача-2: ОСОБА_1 , с. Сушиця, Самбірський р-н., Львівська обл.

до відповідача-3: ОСОБА_2 , м. Львів

до відповідача-4: ОСОБА_3 , м. Львів

про: стягнення 1 713 162, 33 грн.,

за участю представників:

від позивача: Романова Н.В.;

від відповідача-1: Шиян М.В.;

від відповідача-2: не з`явився;

від відповідача-3: не з`явився;

від відповідача-4: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача-1 ПП Львів-Полімер, до відповідача-2 ОСОБА_1 , до відповідача-3 ОСОБА_2 , до відповідача-4 ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за договором кредитної лінії №ДК2063-1464 від 10.08.2022 в розмірі 1 713 162, 33 грн., яка складається з простроченої заборгованості за основним боргом 1 340 035, 39 грн., прострочені проценти за користування кредитом 373 126,94 грн. та звернення стягнення на предмет іпотеки.

19.03.2025 АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до місцевого господарського суду із заявою про забезпечення позову (вх.№1147/25), у якій заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах та майно (рухоме) Приватного підприємства «Львів-Полімер» в межах суми позову у розмірі 1 713 162,33 грн. до набрання законної сили рішенням суду у справі. Накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах та на майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_1 в межах суми позову у розмірі 1 713 162,33 грн. до набрання законної сили рішенням суду. Накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово кредитних установах та на майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_2 в межах .суми позову у розмірі 1 713 162,33 грн. до набрання законної сили рішенням суду у справі.

Заява обґрунтована тим, що спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок невиконання відповідачами зобов`язання як за кредитним договором, так і за укладеними договорами поруки, іпотечного договору щодо повернення заборгованості за договором кредитної лінії від 10.08.2022 №ДК2063-1464, укладеного між АТ «Ощадбанк» та ПП «Львів-Полімер» (Позичальник). Позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання та не дотримав умов, передбачених кредитним договором, зокрема, пп. 3.11.1 кредитного договору погашення основної суми боргу за кожним траншем здійснюється не пізніше ніж на 365 календарний день з моменту отримання траншу не залежно від розміру діючого ліміту кредитування, що встановлений на окремий банківський день згідно з підпунктом 3.3. цього договору. Заявник вважає, що вказаний ним захід забезпечення позову є співмірним та перебуває у зв`язку з предметом спору, є адекватним, оскільки відповідає змісту та розміру вимог на забезпечення яких він вживається; відповідає збалансованості інтересів сторін, оскільки накладення заборони на право розпоряджатися майном або грошовими коштами, це тимчасовий захід, який триває до визначення подальшої долі відповідного майна або грошових коштів; є ефективним, оскільки спрямований запобіганню відчуженню майна відповідача з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань за результатами розгляду судової справи; не призведе до невиправданого обмеження прав відповідачів, оскільки майно залишається у володінні та користуванні ПП «Львів-Полімер», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можливість розпоряджатися обмежується на певний час, що унеможливлює нанесення відповідачам будь-яких збитків.

20.03.2025 від представника відповідача-1 ПП «Львів-Полімер» до суду першої інстанції через систему «Електронний кабінет суду» надійшли заперечення на заяву про забезпечення позову (вх.№7172/25), в якій просив відмовити АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» у вжитті заходів забезпечення позову, покликаючись на те, що позивач намагається отримати пріоритет у стягненні боргу в обхід законодавчих процедур, відсутності доказів щодо необхідності заходів забезпечення позову. Відповідач-1 стверджує, що забезпечення позову є надмірним та порушує баланс інтересів сторін а його накладення може ускладнити виконання інших судових рішень.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.03.2025 у справі №914/422/25 (суддя О.Д. Запотічняк) відмовлено Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову (вх.№1147/25 від 19.032025).

При постановленні ухвали суд першої інстанції виходив з того, що заявником до заяви про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідача у разі задоволення позовних вимог, ухиляння відповідача від виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Доводи позивача (заявника) зводяться виключно до припущень про таку можливість, які ґрунтуються на порушенні відповідачем строків оплати товару, що саме по собі не може свідчити про ухилення відповідача від сплати коштів у випадку задоволення позову. Також суд зауважив, що заявник просить суд накласти арешт на майно (рухоме) ПП «Львів-Полімер», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , водночас заявником не конкретизовано перелік майна на яке він просить суд накласти арешт.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі Філії Львівського обласного управління АТ Ощадбанк звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.03.2025 у даній справі та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову у справі № 914/422/25 задовольнити.

Скаржник вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою постановленою при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що предметом даного спору є солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, Позичальником згідно якого є відповідач-1. Відповідачі-2 і -3 є Поручителями вказаного кредитного зобов`язання і солідарними боржниками із відповідачем-1. У зв`язку із невиконанням Позичальником умов кредитного договору, Банк неодноразово направляв на адресу Позичальника ПП «Львів-Полімер», фінансових поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , майнового поручителя ОСОБА_3 листи-вимоги №41 від 02.10.2023, №43 від 13.10.2023, №50 від 21.05.2024. №71 від 04.06.2024, у яких повідомляв про виникнення простроченої заборгованості та вимагав її погашення у встановлений строк. Позивач 28.08.2024 направив на адресу відповідачів повідомлення про погашення боргу. Даним повідомленням також було запропоновано спільно розробити прийнятний для сторін сценарій добровільного врегулювання заборгованості шляхом проведення реструктуризації на запропонованих Банком умовах або застосування інших інструментів добровільного врегулювання заборгованості. Листи Банку ОСОБА_1 одержав 30.08.2024. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.09.2024, однак залишили їх без відповіді. Також, на виконання вимог укладених договорів (кредитного, договорів поруки та іпотечного договору), позивач 02.12.2024 на адресу відповідачів направляв вимогу про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позичальник таку одержав 25.12.2024, ОСОБА_1 05.12.2024. однак залишили їх без задоволення. Вимоги направлені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернулись до Банку 08.01.2025 із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Отже, Банк протягом тривалого часу вчиняв дії щодо досудового врегулювання спору, проте відповідачі знаючи про існування несплаченої кредитної заборгованості понад півтора року, займають пасивну позицію, не прояснюють дійсного об`єктивного змісту своєї позиції щодо вирішення юридичного конфлікту, що на переконання Банку додатково свідчить про імовірність утруднення виконання судового рішення у випадку задоволення позову. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відомості з державних реєстрів про майновий стан відповідачів-2 і -3 свідчать проте, що вони володіють рухомим і нерухомим майном, проте добровільно не мають наміру виконувати свої обов`язки за договорами поруки, що і викликає достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Ключовою підставою для забезпечення позову Банком названо ту обставину, що з порталу «Судова влада України» наявна інформація про стягнення з Позичальника в судовому порядку боргу на користь юридичних осіб. З Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, шо Позичальник як боржник фігурує у шести відкритих виконавчих провадженнях. При цьому, з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та інших громадських формувань станом на 18.02.2025 вбачається, що статутний капітал Позичальника становить всього 300 000.00 грн., якого у співвідношенні з ціною позову у розмірі 1 713 162,33 грн., у випадку задоволення позову, буде недостатньо для виконання в майбутньому судового рішення у справі. Також, з порталу «Судова влада України» наявна інформація про стягнення з ОСОБА_1 як ФОП (відповідач-2 Поручитель) в судовому порядку боргу на користь юридичних осіб в розмірі 421 968,14 грн. Наведене свідчить, що і Позичальник і відповідач-2 не виконують свої зобов`язання не тільки перед Банком, але і перед іншими контрагентами, шо в подальшому може призвести до неможливості виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

Відповідач-1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів, наведених скаржником, вважає їх необґрунтованими, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції постановленою з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, за умов повного і всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи. Зокрема, зазначає, що суд вірно встановив, що з наданих заявником доказів не вбачається співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову змісту позовних вимог, а також правовим підставам позову. У заяві позивача зазначено, що борг, який є предметом позову, уже забезпечений двома поруками (договори ДК 2063-1464/1 та ДК 2063-1464/2 від 10.08.2022) та заставою нерухомого майна (іпотечний договір № 273888 від 10.08.2022). На момент укладення договорів сторони погодили ці способи забезпечення як достатні для гарантування виконання зобов`язань. Відповідно до ст. ст. 572, 553 ЦК України застава та порука є самостійними й достатніми гарантіями виконання зобов`язань, позивач добровільно погодився на такі умови. Додатковий арешт грошових коштів на думку відповідача-1 є надмірним заходом, який виходить за межі початкових домовленостей між сторонами. Якщо позивач вважає існуючі забезпечення недостатніми, він зобов`язаний надати конкретні докази, наприклад, про ухилення відповідачів від виконання зобов`язань, чи суттєве зниження вартості заставного майна. Наведені обставини свідчать про нелогічність вимоги позивача щодо додаткового забезпечення. Наголошує, що на забезпечення вимог позивача в іпотеці перебуває однокімнатна квартира площею 33,8 кв. м з договірною вартістю 1 448 903,00 грн. на момент укладення договору. Аналіз ринку нерухомості у Львові показує, що станом на січень 2025 року середня ціна однокімнатної квартири площею 30 кв. м становить приблизно 33 000 USD (з діапазоном 30 000-45 000 USD), що відповідає договірній вартості. Сума позовних вимог становить 1 713 162,33 грн., що означає, що 85% цієї суми може бути погашено лише за рахунок звернення стягнення на заставне майно. Крім того, дві поруки від фізичних осіб додатково гарантують виконання зобов`язань, адже поручителі несуть солідарну відповідальність. Позивач не надав доказів неспроможності поручителів виконати свої обов`язки. Отже, на момент укладення договору позивач визнав заставу та поруки достатніми для забезпечення кредиту. Заявник стверджує, що фінансовий стан відповідачів погіршився, але не довів наміру відповідачів ухилятися від виконання зобов`язань. Наявність інших виконавчих проваджень не є автоматичним доказом недобросовісності, а може бути спричинена об`єктивними труднощами, зокрема в умовах воєнного стану. 13.08.2024 ПП «Львів-Полімер» сплатило 200 000,00 грн. на погашення боргу перед АТ «Ощадбанк», що підтверджує намір виконувати зобов`язання, а не уникати їх. Запропонований позивачем арешт усіх грошових коштів і майна є надмірним і завдасть непропорційної шкоди відповідачам. Арешт повністю заблокує господарську діяльність відповідача, що призведе до неможливості виконання інших судових рішень і зобов`язань, а також до нарахування санкцій за невиконання договорів з іншими кредиторами. У разі задоволення заяви відповідач зазнає реальних збитків, а відсутність гарантій їх покриття є додатковою підставою для відмови. Просить ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.03.2025 у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі-2, -3, -4 не надали суду письмових відзивів на апеляційну скаргу.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача-1 заперечив проти доводів наведених позивачем.

Відповідачі-2, -3, -4 не делегували уповноважених представників в судове засідання, причин неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка сторін у справі не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності уповноважених представників відповідачів-2, -3, -4 у справі.

При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

У відповідності до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Суд може застосовувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 та ч. 4 статті 137 ГПК України).

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Отже, заява про забезпечення позову повинна бути обгрунтованою з поданням належних і допустимих доказів, що підтверджують можливість виникнення в подальшому ускладнень при виконанні судового рішення, забезпеченні ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом залежно від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Згідно правових висновків наведених Верховним Судом у постанові від 05.07.2024 справа № 910/6287/23 у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Водночас для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

При використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

До того ж, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (наведедний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 справа № 917/453/23).

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (наведедний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 917/453/23, від 26.09.2023 у справі № 911/1518/22, від 18.10.2023 у справі №922/1864/23, від 11.01.2024 у справі № 916/3599/23).

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення (такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 910/6804/23, від 18.10.2023 у справі № 922/1864/23).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись на самих лише припущеннях позивача. Позивач повинен довести наявність обставин для забезпечення позову та необхідності забезпечення судом збалансованості інтересів усіх учасників процесу.

З метою мінімізації можливих зловживань із забезпеченням позову, процесуальним законодавством визначено наступне: по-перше, суду має бути надане підтвердження існування реальної загрози невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; по-друге, забезпечення позову має бути обґрунтованим, тобто заявник повинен обґрунтувати, чому невжиття заходів забезпечення може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, та як саме; по-третє, вид забезпечення позову повинен відповідати позовним вимогам та їхньому обсягу.

При цьому, вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а ще й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як зазначалось вище, у поданій заяві про забезпечення позову заявник просив застосувати такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачам, а саме ПП «Львів-Полімер», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які знаходяться на всіх рахунках, в усіх банківських або інших кредитно-фінансових установах та на майно (рухоме та нерухоме) у розмірі 1 713 162, 33 грн.

При цьому, заявником до заяви про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідача-1 у разі задоволення позовних вимог, ухиляння відповідача-1 від виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а доводи позивача зводяться виключно до припущень про таку можливість, які ґрунтуються на порушенні відповідачем строків оплати кредитної заборгованості, що саме по собі не може свідчити про ухилення відповідача від сплати коштів у випадку задоволення позову, враховуючи те, що як зазначив сам заявник у додаткових поясненнях у справі, відповідачем здійснювались дії по проведенню оплати вартості отриманого товару. Зокрема, 13.08.2024 ПП «Львів-Полімер» сплатило 200 000,00 грн. на погашення боргу перед АТ «Ощадбанк», що підтверджує намір виконувати зобов`язання, а не уникати їх.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст заяви, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наданих заявником доказів не вбачається співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову змісту позовним вимогам, а також правовим підставам позову.

Обранням вказаного заходу забезпечення позову заявником не дотримано принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим порушено збалансованість інтересів учасників судового процесу.

Забезпечення позову є надмірним і порушує баланс інтересів, оскільки запропонований позивачем арешт усіх грошових коштів і майна є надмірним і завдасть непропорційної шкоди відповідачам.

При цьому колегія суддів зауважує, що у заяві позивача зазначено, що борг, який є предметом позову, забезпечений двома поруками (договори ДК 2063-1464/1 та ДК 2063-1464/2 від 10.08.2022) та заставою нерухомого майна (іпотечний договір № 273888 від 10.08.2022). На момент укладення договорів сторони погодили ці способи забезпечення як достатні для гарантування виконання зобов`язань. Відповідно до ст. ст. 572, 553 ЦК України, застава та порука є самостійними й достатніми гарантіями виконання зобов`язань.

Заявник також покликається на наявність інших виконавчих проваджень, що є свідченням того, що відповідачі не виконують свої зобов`язання не тільки перед Банком, але і перед іншими контрагентами, що в подальшому на переконання позивача може призвести до неможливості виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

Згідно з висновками, наведених Верховним Судом у постанові від 17.12.2024 справа № 910/3268/22, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Тобто, наведений у постанові підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування заявником відомих йому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. Дії відповідача, пов`язані з невиконанням своїх грошових зобов`язань за іншими банківськими гарантіями, ініціювання нових судових спорів не свідчать про неможливість виконання рішення суду в майбутньому та не є підставою, передбаченою законом, для вжиття заходів забезпечення позову.

Не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст заяви, встановив, що заявником не наведено достатніх обґрунтувань та не долучено жодних доказів, які б вказували, що майно відповідачів може вибути, зменшитись чи погіршитись, а невиконання інших зобов`язань або наявність інших судових спорів не є доказом ризиків невиконання рішення у конкретній справі.

Подана позивачем заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях заявника і при цьому ним не обґрунтовано та не доведено необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, не надано доказів в підтвердження ймовірності утруднення виконання або неможливості виконання рішення господарського суду в майбутньому у разі невжиття таких заходів. При цьому, зроблені заявником висновки не можуть ґрунтуватись на самих лише побоюваннях та припущеннях, а лише на належних доказах.

Частинами 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10.11.2020 справа № 910/1200/20, від 13.01.2021 справа №910/9855/20.

Водночас, адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема з вимог статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданої позивачем заяви про забезпечення позову, з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Підсумовуючи наведене, враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують висновків, покладених в основу оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду. Наведені в апеляційній скарзі аргументи ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм процесуального права.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для даної справи, надав належну оцінку дослідженим доказам.

Ухвала Господарського суду Львівської області від 21.03.2025 у справі №914/422/25 постановлена у відповідності до норм процесуального права, яку необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 136, 137, 140, 255, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

у х в а л и в:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Філії Львівського обласного управління АТ Ощадбанк залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.03.2025 року у справі №914/422/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя Н.М. Кравчук

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук