СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Харків Справа №917/1966/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (вх.№657П від 21.03.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 (м. Полтава, суддя Мацко О.С., повне рішення складено 04.03.2025),

за позовом Полтавського обласного центру зайнятості в особі Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості, м. Полтава,

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, м. Полтава,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фонд державного майна України, м. Київ,

про стягнення 97 024,78 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Полтавський обласний центр зайнятості в особі Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях про стягнення 97 024,78 грн коштів, виплачених як допомога по безробіттю.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 позов задоволено. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях на користь Полтавського обласного центру зайнятості 97 024,78 грн коштів, виплачених як допомога по безробіттю, 3028,00 грн судового збору.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить апеляційну скаргу Регіонального відділення задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях вказує про наступне:

- висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень статей 1173 та 1174 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин є безпідставним та таким, що свідчить про вибіркове застосування норм права постанови Верховного Суду від 16.02.2024 у справі №902/1331/22;

- з урахуванням пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» у даному випадку саме Фонд державного майна України є суб`єктом призначення, якому відповідно до законодавства надані повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади;

- рішенням суду, яке набрало законної сили, достеменно встановлено, що незаконне звільнення ОСОБА_1 відбулося внаслідок дій, вчинених Фондом державного майна України шляхом видання вищевказаного наказу від 16.05.2019 №151-р; останнє також повністю спростовує посилання позивача на те, що незаконне звільнення ОСОБА_1 наслідком протиправної поведінки Регіонального відділення, і відповідно, саме вказаний наказ Фонду державного майна України став підставою для призначення та виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю;

- правова позиція місцевого господарського суду про неповідомлення позивача про поновлення ОСОБА_1 на посаді є невмотивованою;

- безпідставним є посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №902/291/17, оскільки правовідносини у справі №902/291/17 та №917/1966/24 не є подібними з огляду на те, що у справі №902/291/17 відповідач є як роботодавцем, так і суб`єктом призначення на відміну від обставин у справі №917/1966/24.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (вх.№657П від 21.03.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору та доказів направлення копії апеляційної скарги з додатками третій особі - Фонду державного майна України.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№4021 від 28.03.2025) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 26.03.2025. Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі та докази направлення копії апеляційної скарги з додатками третій особі - Фонду державного майна України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (вх.№657П від 21.03.2025) на рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24. Постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/1966/24.

10.04.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/1966/24 (вх.№4521).

Від Фонду державного майна України надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4638 від 14.04.2025), в якому останній просить апеляційну скаргу Регіонального відділення фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях на рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 задовольнити; рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю; здійснювати розгляд справи без участі уповноваженого представника Фонду державного майна України.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Фонд державного майна України вказує про наступне:

- рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що незаконне звільнення ОСОБА_1 відбулося внаслідок дій, вчинених Фондом державного майна України шляхом видання вищевказаного наказу від 16.05.2019 №151-р, останнє також повністю спростовує посилання позивача на те, що незаконне звільнення ОСОБА_1 є наслідком протиправної поведінки Регілнольного відділення, і відповідно, саме вказаний наказ Фонду державного майна України став підставою для призначення та виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю.

- до спірних правовідносин мають застосовуватися положення статей 1173,1174 ЦК України, які є спеціальними нормами і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про делікту відповідальність органів державної влади, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності;

- судом першої інстанції в рамках розгляду вказаної справи не було встановлено, що шкода Полтавському обласному центу зайнятості у розмірі 97 024,78 грн, виплачених ОСОБА_1 , завдана внаслідок протиправної поведінки Регіонального відділення, і при цьому, між такою поведінкою та завданою шкодою існує причинно-наслідковий зв`язок.

Від Полтавського обласного центру зайнятості в особі Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4783 від 16.04.2025), в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях; залишити без змін рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 по справі №917/1966/24.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Полтавський обласний центр зайнятості в особі Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості вказує про наступне:

- зважаючи на норми ст. ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки предметом позову в цій справі є стягнення суми допомоги по безробіттю у зв`язку з поновленням особи, яка її отримувала, за рішенням суду, в даному випадку відсутні підстави для застосування положень статтей 1173 та 1174 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин;

- щодо твердження апелянта про «вибіркове застосування норм права постанови касаційного суду від 16.02.2024 №902/1331/22», то Полтавський обласний центр зайнятості зазначає, що по вищевказаній справі спірні правовідносини нормами статей 34, 35 Закону України № 1533-III взагалі не регулюються з причин відсутності ухвалення судового рішення про поновлення особи на роботі, тому застосування висновків Верховного Суду, що викладені в даній постанові можливе лише в частині, що стосується застосування судами норм ст.ст. 34, 35 Закону України № 1533-III, що і було зроблено судом першої інстанції;

-виплата допомоги по безробіттю здійснювалася Полтавським обласним центром зайнятості на виконання вимог Закону України «Про зайнятість населення», і така виплата відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення»,п.7 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не здійснювалася би у випадку незаконного звільнення ОСОБА_1 , що свідчить про наявність шкоди у Полтавського обласного центру зайнятості та причинного зв`язку між неправомірними діями Апелянта та заподіяною шкодою;

- суд першої інстанції у рішенні від 04.03.2025 обґрунтовано дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджується, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях є роботодавцем ОСОБА_1 в розумінні частини четвертої статті 35 Закону України №1533-ІІІ, а тому на нього покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та незаконно виплаченої безробітному суми забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу.

Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена учасникам справи в їх електронному кабінеті системи «Електронний Суд» 03.04.2025.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення учасників справи про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 270 ГПК України.

Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст.270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Фонду державного майна України №77-р від 12.04.2010 ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області з 12.04.2010, як таку, що зарахована до кадрового резерву.

07.09.2018 наказом Фонду держаного майна України №197-р першого заступника начальника Регіонального відділення ФДМУ по Полтавській області Калінчук Олену Анатоліївну з 07.09.2018 переведено на посаду заступника начальника цього регіонального відділення.

Наказом Фонду держаного майна України №151-р від 16.05.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області з 17.05.2019.

Дані обставини встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 у справі №440/2133/19, яке набрало законної сили 13.11.2019.

ОСОБА_1 звернулась до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

12.06.2019 Полтавською міськрайонною філією Полтавського обласного центру зайнятості надано ОСОБА_1 статус безробітного, що підтверджується персональною карткою ОСОБА_1 №00003 та додатком №2 до персональної картки ОСОБА_1 №00003 «Рішення, прийняті центром зайнятості / філією центру зайнятості щодо зареєстрованого безробітного».

Згідно з інформацією, що міститься в наказі Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості №156 від 30.09.2024 «Про відшкодування Регіональним відділенням фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях коштів, виплачених як допомога по безробіттю гр. ОСОБА_1 », додатку № 4 до персональної картки ОСОБА_1 №00003 «Нарахування допомоги по безробіттю та платежі» та відомостях виплат за видами забезпечення, в період перебування на обліку в Полтавській міськрайонній філії Полтавського обласного центру зайнятості з 19.06.2019 по 12.06.2020 ОСОБА_1 отримано допомогу по безробіттю в сумі 97 024,78 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 у справі №440/2133/19 визнано протиправним та скасовано наказ Фонду державного майна України №151-р від 16.05.2019 та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області з 18 травня 2019 року.

Посилаючись на те, що саме на відповідача як роботодавця ОСОБА_1 покладено обов`язок по відшкодуванню суми допомоги, виплаченої безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, позивач просить стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях суму вказаної допомоги в розмірі 97 024,78 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідно до статей 34, 35 Закону №1533-III Фонд має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу, а роботодавець зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та незаконно виплачену безробітному суму забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018 у справі №902/291/17). Судом встановлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях є роботодавцем ОСОБА_1 в розумінні частини четвертої статті 35 Закону №1533-III, а тому на нього покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та незаконно виплаченої безробітному суми забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу. У свою чергу, Полтавський обласний центр зайнятості, як зазначено вище, діє від імені Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття. Також суд зазначив, що у листі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, зокрема, повідомило Полтавську філію Полтавського обласного центру зайнятості про те, що наказом Фонду державного майна України №377-р від 16.10.2020 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях з 18 травня 2019 року. Докази здійснення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях повідомлення позивача про вказану обставину в період до 27.09.2024 р. в матеріалах справи відсутні. З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність заявлених позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.

Видом забезпечення є, зокрема, допомога по безробіттю (абзац другий частини першої статті 7 Закону).

У відповідності до вимог частини шостої статті 10 Закону №1533-III, частини другої статті 22 Закону України «Про зайнятість населення», пункту 2 розділу ІІ, пунктів 1-3 розділу ІІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.06.2019 № 945, у спірних правовідносинах Центр зайнятості (як територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції) забезпечує, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення», а також виконує функції виконавчої дирекції Фонду.

Пунктом 2 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Згідно з абзацом сьомим частини першої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 35 Закону із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, відповідно до статей 34,35 Закону Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а роботодавець зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018 у справі №902/291/17 Суд надав правові висновки стосовно застосування вказаних правових положень та вказав, що положеннями статей 34,35 передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до абзацу другого пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16.12.2020 № 2663 завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості (далі - Служба).

За змістом пунктів 1-3 розділу ІІІ цього Положення Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби, виконує повноваження безпосередньо та через регіональні центри зайнятості та їхні філії, базові центри зайнятості, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення», а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

Апелянт з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.02.2024 №902/1331/22, наполягає, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 1173 та 1174 ЦК України як спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. З цього приводу колегія суддів вказує про наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом положення містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці. Європейський суд з прав людини дає чітку відповідь: забезпечення єдності судової практики завдання найвищої судової установи кожної держави. І не тільки Європейський суд з прав людини, а й інші органи Ради Європи відводять саме найвищій судовій установі в державі таку важливу роль.

Однак тлумачення правової норми судом у процесі вирішення спору з метою застосування закону до конкретних правовідносин, які виникли між сторонами, одночасно і процесуальне право, і обов`язок суду. Жоден суд не може ухвалити рішення, не витлумачивши норму закону, яку він застосовує.

Разом із тим суддівський розсуд - необхідна складова незалежності суду. Знаходячись поза межами прецедентної судової системи, суд проявляє свій розсуд у тому, що вирішує спір, ґрунтуючись виключно на статутному праві, самостійно даючи йому тлумачення, виходячи зі змісту, значення конкретного закону, галузі права і законодавства в цілому у рамках індивідуальних особливостей обставин конкретної справи, що розглядається.

Таким чином, при врахуванні правових висновків Верховного Суду мають враховуватися індивідуальні особливості обставин даної справи та конкретних доказів з урахуванням принципу правової визначеності та верховенства права.

Із аналізу постанови Верховного Суду, на яку посилається скаржник, вбачається, що висновок про застосування статей 1173 та 1174 ЦК України до спірних правовідносин зроблено з огляду на відсутність обставин поновлення особи на роботі за рішенням суду.

При цьому, у вказаній постанові Об`єднана палата вважала помилковим висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність передбачених статтями 34, 35 Закону України №1533-III підстав для стягнення виплаченої фізичній особі допомоги по безробіттю, позаяк: 1) відповідно до абзацу 7 частини 1 статті 34 цього Закону Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду; 2) відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 35 цього Закону із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Верховний Суд зазначив, що обов`язковою передумовою застосування вказаних правових норм законодавець визначив поновлення особи, яка отримувала допомогу по безробіттю, на роботі за рішенням суду (п.34).

Колегія суддів зазначає, що у даній справі №917/1966/24 мають місце обставини поновлення ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду у справі №440/2133/19, а тому є помилковими доводи апелянта про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин норм статей 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Отже, колегія суддів зазначає, що висновки щодо застосування статей 1173, 1174 ЦК України, викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду є нерелевантними для цієї справи, оскільки обставини справи не є подібними зі справою, яка переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019, у справі №440/2133/19 визнано протиправним та скасовано наказ Фонду державного майна України №151-р від 16.05.2019, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області та стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 53729,25 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Наказом Фонду державного майна України №377-р від 16.10.2020 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях з 18 травня 2019 року.

При цьому, ОСОБА_1 була зареєстрована у Полтавській міськрайонній філії Полтавського обласного центру зайнятості як безробітна та отримала 97 024,78 грн допомоги по безробіттю за період з 19.06.2019 р. по 12.06.2020 р.

Таким чином, відповідно до статей 34, 35 Закону Фонд має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а роботодавець - зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» роботодавець це юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» також визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (частина перша статті 4 Закону).

Отже, ключовою ознакою роботодавця в правовідносинах, що виникають у зв`язку із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у т. ч. на випадок безробіття, зокрема для цілей відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в порядку статей 34, 35 Закону №1533-III, є самостійне ведення таким суб`єктом розрахунків із застрахованими особами (подібний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №917/462/20, від 28.02.2018 у справі №927/171/17).

Відповідно до Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого Наказом Фонду державного майна України 15.05.2012 №678 регіональне відділення Фонду державного майна України (далі - регіональне відділення) утворюється в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом Фонду державного майна України (далі - Фонд), що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління. Регіональні відділення підпорядковуються Фонду. Фонд, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації (п.1 Положення).

Пунктом 16 Положення визначено, що регіональні відділення є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях зареєстровано як юридична особа з організаційно-правовою формою орган державної влади ().

Із встановлених у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 у справі №440/2133/19 обставин, які є преюдиційними у даній справі, вбачається, що розрахунок із ОСОБА_1 проводився не Фондом, а регіональним відділенням. Крім того, суд у вказаній справі встановив, що згідно з довідкою Регіонального відділення ФДМУ по Полтавській та Сумській областях від 27.08.2019 №7, середньоденна заробітна плата заступника начальника регіонального відділення ОСОБА_1 складала 756,75 грн.

Вищевикладеним спростовуються доводи скаржника в частині того, що належним відповідачем є Фонд державного майна України.

Саме по собі видання наказів на звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 не свідчить про статус Фонду державного майна як роботодавця у правовідносинах, що виникають у зв`язку із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, зокрема, на випадок безробіття.

ОСОБА_1 призначалася, звільнялася та поновлювалася на посаді, яка перебувала у складі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях.

При цьому, відповідачем не надано доказів на спростування обставин самостійного розрахунку регіонального відділення із застрахованою особою, що є ключовою ознакою для визначення роботодавця у спірних правовідносинах.

Отже, зазначеним підтверджується, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях є роботодавцем стосовно ОСОБА_1 для цілей частини четвертої статті 35 Закону та належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами. Таким чином, саме на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях покладено обов`язок відшкодувати суми виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у зв`язку з її поновленням на роботі за рішенням суду.

Пунктом 6 «Порядку реєстрації, перереєстрації зареєстрованих безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 №792 (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) особі, яка пред`явила документи, зазначені в пункті 4 цього Порядку, кар`єрний радник забезпечуватиме її супровід та організацію надання послуг. Кар`єрний радник вносить до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості отримані про особу, яка шукає роботу, персональні дані. На підставі цих даних формується персональна картка особи, яка шукає роботу. Форма персональної картки та додатки до неї затверджуються Мінсоцполітики.

Відповідно до п.22 Порядку рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше сьомого календарного дня з дня подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного. З рішенням про надання (відмову в наданні) статусу безробітного, визначення розміру і строку виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, відкладення, скорочення тривалості та припинення виплати такого забезпечення особа ознайомлюється під час відвідування кар`єрного радника, про що ставить підпис у відповідному додатку до персональної картки. У разі відмови особи поставити підпис у додатку до персональної картки кар`єрним радником вноситься до неї відповідний запис.

У свою чергу, наказом Міністерства соціальної політики України від 19.12.2018 №1911 (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено форму персональної картки.

Відтак, наявними у матеріалах справи даними персональної картки ОСОБА_1 та додатком до неї, відомостями виплат за видами забезпечення (а.с. 76-97) підтверджено перебування останньої на обліку в якості безробітного та виплату позивачем допомоги по безробіттю у період з 19.06.2019 по 12.06.2020 в сумі 97 024, 78 грн.

З урахуванням зазначених вище нормативних положень та обставин справи, позивач наділений правом вимагати виконання відповідачем зобов`язання з відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг, наданих ОСОБА_1 , як безробітному.

Стосовно поданої до суду першої інстанції заяви Фонду державного майна про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів вказує про наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Відповідно до ч.1 ст. 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Положеннями ч.1,3,4 статті 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

У даному випадку заява про застосування позовної давності подана Фондом державного майна України, яке є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Заява про застосування строку позовної давності може бути подана лише сторонами у справі чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви. Без заяви сторони у справі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №509/3589/16-ц.

З огляду на те, що Фонд державного майна України не є стороною в даному спорі, відсутні підстави для застосування судом позовної давності, про що правомірно зазначив суд першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях не надано доказів сплати заявленої суми, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 97 024,78 грн, виплачених як допомога по безробіттю, є законним та обґрунтованим.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного провадження відповідачем не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Положеннями ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 06.08.2025 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.04.2025 № 4356-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

З огляду на поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого статтею 273 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 233, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 04.03.2025 у справі №917/1966/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 30.06.2025.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян