ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.06.2025 м. Харків Справа №905/786/24

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

розглянувши справу №905/786/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» (49001, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Січових стрільців, буд. 20, прим. 14-9)

до відповідача Колесниченка В`ячеслава Сергійовича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 30 057,24 грн,

без повідомлення (виклику) сторін,

Суть спору: ТОВ «Інвент Груп» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 основного боргу у розмірі 30 057,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки товару №МП/2312-276 від 23.12.2021 в частині оплати товару.

03.10.2024 господарським судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач відзив на позов не подав, про розгляд справи повідомлявся шляхом направлення копії ухвали від 03.10.2024 на адресу реєстрації АДРЕСА_1 , що зазначена в позові, ЄДДР та у відповіді ДМС, рекомендованим листом з повідомленням № 596. Вказана копія ухвали повернута відділенням поштового зв`язку на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (проставлена 14.10.2024).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.03.2021 у справі № 910/1487/20 та врахована судом, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, яким в даному випадку є суд (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19 та від 01.03.2023 у справі № 910/18543/21).

Отже, враховуючи, що копія ухвали від 03.10.2024 направлена за належною адресою відповідача і повернута поштою з відміткою про відсутність адресата, з огляду на те, що відомості про будь-яку іншу адресу відповідача матеріали справи не містять, за висновком суду, відповідач є таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином.

Направлення ухвали від 03.10.2024 до електронного кабінету відповідача не здійснювалось, оскільки Колесниченко В.С. не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.

Крім того, судом здійснено спробу передати відповідачу телефонограму за номером телефону НОМЕР_1 , який зазначений у позовній заяві, проте встановити зв`язок не вдалося.

Слід зазначити, що ухвала від 03.10.2024 розміщена в ЄДРСР, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про доступ до судових рішень»), та відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з нею у цьому реєстрі.

Зважаючи на те, що господарським судом вжито всі можливі та залежні від нього заходи задля повідомлення відповідача про розгляд справи та забезпечення реалізації ним процесуальних прав на судовий захист, спір вирішено за наявними матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України.

На підставі ч. 4 ст. 240 ГПК України 30.06.2025 господарським судом підписано рішення без його проголошення.

Щодо строку розгляду справи.

Справа розглянута з перевищенням строку, встановленого ст. 248 ГПК України, з об`єктивних причин, пов`язаних з дією воєнного стану на території України, поточною ситуацією у м. Харків, яке є прифронтовим містом, особливим режимом роботи суду в умовах воєнного стану (дистанційний (віддалений) режим роботи суду або в приміщенні суду (за необхідності та в умовах безпеки), обмежений доступ до приміщення суду).

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив наступне.

За твердженням позивача, 23.12.2021 між ТОВ «Інвент Груп», як постачальником, та ФОП Колесниченком В.С., як покупцем, укладено договір поставки товару №МП/2312-276,

Цим договором передбачено, що постачальник зобов`язується передати товар у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити товар у асортименті, кількості, ціні у відповідності до заявки покупця, яка погоджується між сторонами за допомогою факсимільного зв`язку, електронної пошти або в усній формі. Підтвердженням факту погодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття покупцем товару по видатковій накладній (у разі оплати товару на умовах відстрочення платежу) або оплата товару згідно рахунку-фактури (у разі оплати товару на умовах попередньої оплати). Видаткові накладні або рахунки-фактури мають юридичну силу специфікацій у розумінні ст. 266 ГК України і є невід`ємними частинами цього договору. Усі товари, отримані покупцем від постачальника, вважаються отриманими на виконання цього договору, якщо між сторонами не встановлено інше (п.п.1.1, 1.2 договору).

Товар поставляється на умовах EXW у редакції Міжнародних Правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС-2020, зі складу постачальника. За домовленістю сторін товар може бути поставлений на умовах DDP - у редакції Міжнародних Правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС-2020, склад покупця (адреса місця призначення додатково погоджується між сторонами у заявках). Строк поставки товару погоджується між сторонами у заявках. Датою поставки, в залежності від умов поставки товару, є або дата підписання обома сторонами видаткової накладної або дата передачі товару постачальником перевізнику по транспортному документу (товарно-транспортній накладній, декларації, квитанції, тощо). Товар вважається прийнятим покупцем за кількістю згідно кількості, яка зазначена у видатковій накладній. Разом з товаром, що поставляється, постачальник передає покупцю наступну супровідну документацію: видаткова накладна, копія технічного опису товару або інший документ, який підтверджує якість товару. Податкова накладна оформлюється та надається покупцю у порядку та у формі, передбачених чинним податковим законодавством України. У разі поставки товару на умовах EXW ( ІНКОТЕРМС-2020) представник покупця, який отримує товар на складі постачальника, зобов`язаний надати постачальнику наступні документи: оригінал довіреності на отримання товару; посвідчення водія/паспорт (в залежності від того який документ зазначений у довіреності); свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. У разі не надання на складі вищезазначених документів постачальник не видає товар та не несе будь-якої відповідальності за порушення строку поставки/недопоставку/ не поставку товару до моменту надання документів (п.п. 2.1 - 2.7, 2.9 договору).

Загальна сума договору складається з суми вартості товару, поставленого постачальником протягом строку дії цього договору. Покупець здійснює розрахунок за отриманий товар на умовах відстрочення платежу у строк не пізніше 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту підписання сторонами видаткової накладної (п.п.4.1, 4.2 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до « 31» грудня 2022 року включно, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання (п.7.1 договору).

Договір поставки товару № МП/2312-276 від 23.12.2021 підписаний лише з боку ТОВ «Інвент Груп» та засвідчений його печаткою. За поясненнями позивача, в межах процесу укладення цього договору ТОВ «Інвент Груп» підписано та передано ФОП Колесниченко В.С. два екземпляри погодженого сторонами проекту договору, однак станом на дату подачі позову підписаний договір ним не повернуто.

01.12.2022 до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис № 001025157 про припинення підприємницької діяльності ФОП Колесниченко В.С. за власним рішенням.

Також судом встановлено, що 19.01.2022 позивач поставив, а відповідач прийняв товар Олива моторна SHELL Helix HX7 10W-40, 55л, 1 шт.; Олива моторна SHELL Helix HX7 10W-40, 209л, 1 шт.) на загальну суму 30 057,24 грн, що підтверджується видатковою накладною № ПРН+У772929 від 19.01.2022, яка підписана обома сторонами та засвідчена їх печатками. При цьому, видаткова накладна містить посилання на договір № МП/2312-276 від 23.12.2021 та зазначення, що підписанням видаткової накладної одержувач підтверджує, що отримав від постачальника всі необхідні документи у відповідності до договору та ч. 2 ст. 662 ЦК України.

Оплату товару відповідачем не здійснено.

09.11.2023 позивач направив відповідачу претензію за вих.№пр.б/н2023 від 06.11.2023 з вимогою про сплату боргу в розмірі 30 057,24 грн за договором № МП/2312-276 від 23.12.2021 у строк, що не перевищує 7 (семи) календарних днів з моменту отримання даної претензії, що підтверджується описом вкладення від 09.11.2023, фіскальним чеком від 09.11.2023, поштовою накладною 691 від 09.11.2023.

Оскільки відповідь на претензію відповідачем не надано та оплату товару не здійснено, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 30 057,24 грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

За умовами ч.7 ст.179, ст.181 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

За змістом ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1 ст.640 ЦК України).

Згідно з абз.1, 2 ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору; пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1); якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.2). При цьому, зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій (постанова Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №912/1883/17).

Якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку (ст.643 ЦК України). Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, протягом нормально необхідного для цього часу (ч.2 ст.644 ЦК України).

У матеріалах справи наявний договір поставки товару № МП/2312-276 від 23.12.2021, який підписаний лише з боку ТОВ «Інвент Груп» та засвідчений його печаткою. За твердженням позивача, яке не спростовано відповідачем, в межах процесу укладення цього договору ТОВ «Інвент Груп» підписано та передано ФОП Колесниченко В.С. два екземпляри погодженого сторонами проекту договору, однак станом на дату подачі позову підписаний договір ним не повернуто.

Одночасно, у матеріалах справи наявна видаткова накладна № ПРН+У772929 від 19.01.2022, яка підписана обома сторонами та засвідчена їх печатками. При цьому, ця видаткова накладна містить посилання на договір № МП/2312-276 від 23.12.2021 та зазначення, що підписанням видаткової накладної одержувач підтверджує, що отримав від постачальника всі необхідні документи у відповідності до договору та ч. 2 ст. 662 ЦК України.

Отже, з огляду на наведені вище законодавчі приписи та прийняття ФОП Колесниченком В.С. пропозиції щодо укладення договору поставки товару № МП/2312-276 від 23.12.2021 шляхом прийняття ним товару згідно видаткової накладної, яка містить посилання на договір № МП/2312-276 від 23.12.2021, без зауважень та заперечень, суд вважає, що цей договір є укладеним, породжує у його сторін відповідні права і обов`язки та підлягає виконанню ними.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки, відповідно, відносини, які виникли між сторонами, підпадають під регулювання гл. 54 розд. ІІІ ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

За приписами ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України).

Як вище встановлено судом, на виконання договору поставки товару №МП/2312-276 від 23.12.2021 (зі строком дії до 31.12.2022) за видатковою накладною № ПРН+У772929 від 19.01.2022 позивач поставив відповідачу товар на суму 30 057,24 грн, який у відповідності до п. 4.2 договору мав бути оплачений до 09.02.2022 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч. 1,7 ст.193 ГК України.

Між тим, відповідач не здійснив оплату товару як у встановлений строк, так і в подальшому, внаслідок чого у нього виник борг у розмірі 30 057,24 грн. При цьому, жодних заперечень щодо цього боргу, а тим більше доказів, що спростовують його наявність, відповідачем до суду не надано.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 30 057,24 грн, а отже і про їх задоволення.

При цьому, судом враховано наступне.

01.12.2022 до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис № 001025157 про припинення підприємницької діяльності ФОП Колесниченко В.С. за власним рішенням.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень ч. 2 цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017р. № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч.1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст.4,45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Згідно зі ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Статтею 26 ЦК України передбачено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/16713/15.

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст. ст. 51, 52, 598 - 609 ЦК України, ст. ст. 202 - 208 ГК України, ч. 8 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Оскільки зобов`язання Колесниченка В.С. під час здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця перед позивачем виникли з господарського договору та не припинились із втратою ним статусу фізичної особи-підприємця, позивач обґрунтовано визначив належність даного спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін.

Щодо судових витрат.

У позові та заяві за вх.№ 4356/24 від 27.05.2024 позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 4 - 6 ст.126 ГПК України).

Водночас, у ч. 4 ст. 129 ГПК України визначено загальне правило розподілу судових витрат, згідно з яким відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. ст. 129 ГПК України).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 5 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6,7,9 ст.129 цього Кодексу.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч.4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 129 ГПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні висновки викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19. Ці висновки було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів ст. ст. 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

У п.1.1 договору про надання правової допомоги №05/2016 від 11.05.2016, який укладено між адвокатом Дучал О.Ф. (адвокат) та ТОВ «Інвент Груп» (клієнт, позивач), визначено, що клієнт дає завдання адвокату та зобов`язується оплати його послуги, а адвокат зобов`язується відповідно до завдання клієнта надавати йому юридичні послуги.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього договору та закінчується після повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.п. 10.1 - 10.3 договору).

09.05.2024 між адвокатом Дучал О.Ф. (адвокат) та ТОВ «Інвент груп» (клієнт, позивач) укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 05/2016 від 11.05.2016, згідно з п. 1 якої клієнт дає завдання адвокату та зобов`язується оплатити його послуги, а адвокат зобов`язується відповідно до завдання клієнта надати йому правову допомогу при стягненні заборгованості з Колесниченка В`ячеслава Сергійовича в позовному провадженні в Господарському суді Донецької області. Під заборгованістю розуміється сума грошових коштів, що підлягає сплаті Колесниченком В.С. на користь ТОВ «Інвент Груп» за договором поставки №МП/2312-276 від 23.12.21.

Для виконання цієї додаткової угоди до договору клієнт доручає адвокату: представляти інтереси клієнта при розгляді господарської справи в господарському суді, при апеляційному оскарженні в господарському суді апеляційної інстанції; опрацювати документи (договір поставки, первинні документи, банківські документи) та розробити правову позицію у справі; надавати клієнту усні та письмові консультації по справі; підготовити процесуальні документи по справі, в тому числі, але не обмежуючись: позовну заяву, клопотання, заяви, письмові пояснення, адвокатські запити, а в разі апеляційного оскарження - апеляційну скаргу або заперечення на апеляційну скаргу, а також інші документи, необхідні для розгляду справи; подати матеріали в суд; оскаржувати у разі необхідності судові акти (рішення, ухвали) до апеляційної та касаційної судової інстанції та в інший, передбачений законом спосіб; виконувати інші доручення та завдання клієнта правового характеру.

При виконанні представницьких функцій клієнт делегує адвокату наступні права: підписувати та подавати позовні заяви, клопотання, звернення, заяви, скарги, апеляційні скарги, завіряти копії документів, вести справу в господарському суді, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасник справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протокол судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії; подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), збільш або зменшити розмір позовних вимог, змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, визнати позов (всі або частину позовних вимог), користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, наданими Господарським процесуальним кодексом України (п. 2 додаткової угоди).

За послуги, зазначені в пунктах 1, 2 цієї додаткової угоди до договору, клієнт сплачує адвокату фіксований розмір гонорару в сумі 10 000 грн без ПІДВ за роботу адвоката. Оплата послуг адвоката, передбачених цією додатковою угодою, має бути здійснена клієнтом після підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг протягом 10 днів (п.п. 5, 6 додаткової угоди).

З акту приймання-передачі наданих послуг від 16.05.2024, який підписано адвокатом Дучал О.Ф. (адвокат) та ТОВ «Інвент Груп» (клієнт, позивач), вбачається, що у відповідності із договором про надання правової допомоги від 11.05.2016 №05/2016 та додаткової угоди від 09.05.2024 у період з 09.05.2024 по 16.05.2024 включно адвокатом було надано клієнту правову допомогу при стягненні заборгованості з Колесниченка В.С. на користь ТОВ «Інвент Груп» за договором поставки №МП/2312-276 від 23.12.2021 в позовному провадженні в Господарському суді Донецької області. Фіксований розмір гонорару адвоката за надані послуги відповідно до п.5 додаткової угоди від 09.05.2024 до договору про надання правової допомоги від 11.05.2016 №05/2016, становить 10 000 грн. Надані послуги оплачуються після підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг протягом 10 днів.

20.05.2024 ТОВ «Інвент Груп» сплачено адвокату Дучал О.Ф. за правову допомогу 10 000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 516 від 20.05.2024.

Представництво у даній справі здійснювалось Дучал О.Ф., який має право на заняття адвокатською діяльністю згідно свідоцтва № 3617 від 20.10.2010 та діяв у суді на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН №1414468 від 09.05.2024.

Адвокатом Дучал О.Ф. підготовлено, подано до суду та надіслано відповідачу наступні документи: позовну заяву з доданими до неї документами; клопотання про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката з доданими до неї документами.

Одночасно, на думку суду, для адвоката, який за своїм статусом має достатню правову кваліфікацію, надання/виконання послуги/роботи з підготовки, подання до суду та надіслання відповідачу позовної заяви не вимагало від нього значної юридичної та технічної роботи, професійних здібностей та істотних витрат часу, оскільки ця справа не є складною з огляду на предмет спору, яким є стягнення лише основного боргу, обсяг документів, який не є значним (1 договір, 1 видаткова накладна, 1 претензія (з доказами її надіслання відповідачу), та правове регулювання спірних відносин, яке обмежується у цьому випадку ЦК та ГК України.

При цьому, послуги/роботи з підготовки, подання до суду та надіслання відповідачу клопотання про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката є діями, спрямованими на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною. Подання такого клопотання не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22).

Отже, зважаючи на попередні висновки суду, обґрунтованим розміром витрат позивача на професійну правничу допомогу є 6 000 грн. Такий розмір витрат відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) у цій справі та розумності їхнього розміру.

Також за подання цього позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 434 від 13.05.2024.

На підставі ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову, витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн та витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» задовольнити.

2.Стягнути з Колесниченка В`ячеслава Сергійовича ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент Груп» (49001, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Січових стрільців, буд. 20, прим. 14-9, ідент. код 33320092) основний борг у розмірі 30 057 (тридцять тисяч п`ятдесят сім) грн 24 коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 30.06.2025.

Суддя Л.В. Ніколаєва