ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2025 р. Справа№ 910/225/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: Овсяннікова І. В.

від відповідача: Селянко А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві

на рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2025 (повне рішення складено та підписано 14.04.2025)

у справі № 910/225/25 (суддя Сергій Балац)

за позовом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІБК"СМАРТ РЕНОВЕЙШЕН"

про стягнення 560 800, 21 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позову

В січні 2025 року Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі за текстом - АРЗСП ГУ ДСНС УКРАЇНИ У М. КИЄВІ; позивач) звернувся до господарського суду міста Києва Товариства з обмеженою відповідальністю "ІБК"СМАРТ РЕНОВЕЙШЕН" (далі за текстом - ТОВ "ІБК"СМАРТ РЕНОВЕЙШЕН"; відповідач) про стягнення 560 800, 21 грн, з яких: 516 633,44 грн - основна заборгованість; 30 835,93 грн - пеня; 3 514,80 грн - три проценти річних; 9 816,04 грн - інфляційні втрати.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач порушив зобов`язання за договором про надання платних послуг підрозділами АРЗСП ГУ ДСНС України у м. Києві від 26.04.2024 № ПП2-2(17)/2/23 в частині оплати вартості наданих позивачем послуг на підставі акта наданих послуг від 16.10.2024 № ПП2-2(17)/2/23. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач нарахував пеню, три проценти річних та інфляційні втрати.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі № 910/225/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведений факт надання відповідачу послуг за договором.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

В апеляційній скарзі АРЗСП ГУ ДСНС УКРАЇНИ У М. КИЄВІ просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі № 910/225/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на те, що:

позивачем належним чином доведено факт надання послуг відповідачу, що підтверджується: письмовими заявками замовника на виконання робіт, на підставі яких, відповідно до пункту 2.1. договору позивач направляв аварійно-рятувальну техніку та особовий склад для надання послуги із монтажу та демонтажу споруд, будівельних конструкцій та вантажів відповідача, копії заявок додано до позову; розрахунками вартості робіт, наданими замовнику по факту виконання робіт, відповідно до пункту 3.7. договору, копії яких додано до позову; претензією від 20.11.2024 № 1/24 щодо погашення заборгованості;

копію акта наданих послуг від 16.10.2024 №ПП2-2(17)/2/23 не було додано до позову з технічних причин (технічні помилки та перебої з електропостачанням);

виявивши відсутність акта наданих послуг місцевий суд мав залишити позовну заяву без руху та надати позивачу строку для усунення недоліків, а не відмовляти в позові.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Процедура апеляційного провадження

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2025 (колегія суддів у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Демидової А. М., Владимиренко С. В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АРЗСП ГУ ДСНС УКРАЇНИ У М. КИЄВІ на рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/225/25 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 25.06.2025.

Присутня у судовому засіданні 25.06.2025 представниця позивача підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 25.06.2025 представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Фактичні обставини, встановлені місцевим господарським судом і перевірені судом апеляційної інстанції

Між АРЗСП ГУ ДСНС УКРАЇНИ У М. КИЄВІ, як виконавцем, та ТОВ "ІБК"СМАРТ РЕНОВЕЙШЕН", як замовником, укладено договір про надання платних послуг підрозділами АРЗСП ГУ ДСНС України у м. Києві від 26.04.2024 № ПП2-2(17)/2/23, за умовами якого позивач зобов`язується з урахуванням навантаження особового складу основною діяльністю за письмовою заявкою відповідача направити аварійно-рятувальну техніку та особовий склад для надання послуги із монтажу та демонтажу споруд, будівельних конструкцій та вантажів (п. 2.1 договору).

Пунктом 3.2 договору визначено, що відповідач зобов`язаний з моменту підписання акта наданих послуг протягом п`яти банківських днів здійснити оплату шляхом перерахування суми, зазначеної в рахунку-фактурі, на поточний рахунок позивача у безготівковій формі шляхом здійснення 100 % оплати за надання послуги.

Положеннями пункту 5.2 договору передбачено, що відповідач за порушення строків оплати, визначених в п. 3.2 цього договору, зобов`язаний сплатити пеню від суми договору за кожен день прострочення оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ діючої на момент нарахування пені, за кожен день прострочення відповідно до вимог чинного законодавства.

До матеріалів справи позивач надав копію претензії, адресовану відповідачу, щодо погашення заборгованості за договором про надання платних послуг підрозділами АРЗСП ГУ ДСНС України у м. Києві від 26.04.2024 № ПП2-2(17)/2/23 та актом наданих послуг 16.10.2024 № ПП2-2(17)/2/23 у розмірі 516 633, 44 грн.

Оскільки відповідач претензійні вимоги позивача не задовольнив, позивач звернувся з позовом до суду.

Отже, причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 516 633,44 грн заборгованості за договором про надання платних послуг підрозділами АРЗСП ГУ ДСНС України у м. Києві від 26.04.2024 № ПП2-2(17)/2/23 та актом наданих послуг від 16.10.2024 № ПП2-2(17)/2/23, 30 835,93 грн пені, 3 514,80 грн трьох процентів річних, 9 816,04 грн інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Обставини надання послуг/виконання робіт за договором є предметом доказування у справі про стягнення заборгованості.

За загальним правилом, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Обставини здійснення господарської операції можуть бути встановлені лише на підставі письмових доказів, якими є первинні бухгалтерські документи або інші документи, які переконливо підтверджують реальний рух активів та свідчать про фактичні обставини здійснення відповідної господарської операції.

Аналогічна за змістом правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд має враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейксейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути акти виконання робіт/надання послуг, тобто первинні документи.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви (стаття 162 ГПК України).

Відповідно до статті 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують: 1) відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів; 2) сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази, позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Водночас, статтею 81 ГПК України визначено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтовує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Як стверджує у позовній заяві позивач, відповідачу були надані послуги за договором про надання платних послуг підрозділами АРЗСП ГУ ДСНС України у м. Києві від 26.04.2024 № ПП2-2(17)/2/23 на загальну суму 516 633,44 грн. На виконання умов цього договору сторонами був підписаний акт наданих послуг від 16.10.2024 № ПП2-2(17)/2/23, на підставі якого відповідач мав сплатити позивачу вказану суму заборгованості.

Як вбачається із матеріалів справи, до суду першої інстанції, в порядку встановленому процесуальним кодексом, позивачем не було подано оригінал або належним чином засвідчену копію акта наданих послуг від 16.10.2024 № ПП2-2(17)/2/23 на суму 516 633,44 грн.

У додатках до позовної заяви такий доказ не зазначений.

Водночас, позивач не звертався до суду із клопотанням про його витребування у відповідача і не вказував, що такий доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, та відповідно обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, але не виключно: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність.

За приписами статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" no. 4436/07 від 03.07.2014 зазначено, що "ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом".

Відповідно до статті 42 ГПК України, учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно із частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, у силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 ГПК України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

За змістом статті 210 ГПК України, якою унормовано дослідження доказів, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин

З огляду на зазначене, суд першої інстанції був позбавлений можливості, виконавши всі необхідні вимоги процесуального законодавства, дослідити та оцінити акт надання послуг, який є підставою виникнення у відповідача грошового зобов`язання (п.3.2 договору) і є підставою вимог позивача у справі. У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові, оскільки позивачем не доведено факту надання позивачем відповідачу послуг за договором.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що акт про надання послуг дійсно не був доданий до позову, внаслідок технічних помилок та перебоїв з електропостачанням внаслідок ракетних обстрілів енергооб`єктів.

Як вже зазначалось, згідно з частиною 2 статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до частин першої та третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи частини третьої статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанова Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 822/1736/18).

У даному випадку позивачем в апеляційній скарзі не наведено належного обґрунтування в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк і не надано відповідних доказів, які підтверджують неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції до винесення оскаржуваного рішення з підстав, що об`єктивно не залежали від нього, що виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи (постанова Верховного Суду від 19.10.2023 у справі № 910/9742/22).

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на письмові заявки замовника на виконання робіт, розрахунки вартості робіт та претензію щодо погашення заборгованості, які, на його думку, вказують на доведеність факту надання відповідачу послуг, оскільки у справі відсутні передбачені умовами договору та нормами чинного законодавства первинні документи - акти приймання-передачі наданих послуг/виконаних робіт, які б підтверджували факт надання спірних послуг/виконання спірних робіт та, відповідно які б давали підстави для висновку про наявність заборгованості відповідача за договором.

Таким чином, рішення першої інстанції прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування, немає.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних висновків.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2025 у справі №910/225/25 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 30.06.2025.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко