ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1457/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, Київська область, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ),

до Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області (63700, Україна, Харківська область, місто Куп`янськ, вулиця Студентська, будинок, 2, ),

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області, про стягнення боргу у загальній сумі 173 448,82 грн., у тому числі:

- основний борг у сумі 104 735,27грн.;

- пеню у сумі 24 943,15 грн.;

- три проценти річних у сумі 8 761,84 грн.;

- інфляційні втрати у сумі 35 008,56 грн.

01 травня 2025 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1457/24. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13 травня 2025 року через систему «Електронний Суд» до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 11605).

14 травня 2025 року через систему «Електронний Суд» до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 11674).

19 травня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відзив (вх. № 11605 від 13 травня 2025 року). Прийнято до розгляду із залученням до матеріалів справи відповіді на відзив (вх. № 11674 від 14 травня 2025 року).

Відповідач е скористався своїм правом на формування заперечень по статті 167 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив позицію позивача, які ґрунтуються на наступному.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі позивач/постачальник) та Відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської області (далі відповідач, споживач) укладено договір постачання природного газу від 05 листопада 2021 за № 19-1086/21 БО - Т з додатковою угодою № 1 від 30 грудня 2021 року (а. с. 16-22, том 1).

Позивач вказує, що на виконання умов договору протягом листопада 2021 року грудня 2021 року та січня 2022 року - квітня 2022 року він передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 979 297,92 грн. згідно актів приймання передачі природного газу, а саме:

- Акт приймання - передачі природного газу від 30 листопада 2021 року за №11, обсяг переданого газу: 11,14835 тис. м. куб, вартістю: 184 549,74 грн.;

- Акт приймання - передачі природного газу від 31 грудня 2021 року, обсяг переданого газу: 14,23004 тис. м. куб., вартістю: 235 564,01 грн.;

- Акт приймання-передачі природного газу від 31 січня 2022 року, обсяг переданого газу: 15,69720 тис. м. куб., вартістю: 259 851,37 грн. (акт не підписано з боку споживача);

- Акт приймання-передачі природного газу від 28 лютого 2022 року, обсяг переданого газу: 11,65336 тис. м. куб., вартістю: 192 909,67 грн. (акт не підписано з боку споживача);

- Акт приймання-передачі природного газу від 31 березня 2022 року, обсяг переданого газу: 6,39845 тис. м. куб., вартістю: 105 919,91 грн. (акт не підписано з боку споживача), із коригуючим Актом приймання-передачі природного газу від 25 квітня 2022 року, обсяг переданого газу: 6,39845 тис. м. куб., вартістю: 105 824,58 грн. (акт не підписано з боку споживача);

- Акт приймання-передачі природного газу від 30 квітня 2022 року, обсяг переданого газу: 0,03619 тис. м. куб., вартістю: 598,55 грн. (акт не підписано з боку споживача).

Спираючись на пункт 3.5.4 Договору, який передбачає, що у випадку розбіжностей між даними, отриманими від Споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність Споживачу, позивач надає до матеріалів позовної заяви відповідь на Адвокатський запит з боку ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 11 жовтня 2024 року за № ТОВВИХ-24-15482 щодо об`ємів спожитого відповідачем природного газу помісячно за період з 08 листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року(а. с. 32, том 1).

Позивач вказує, що оплату за переданий газ протягом листопада грудня 2021 року та січня 2022 року - квітня 2022 року відповідач здійснив частково на суму 874 562,65 грн., частина розміру несплаченої суми основної заборгованості за поставлений природний газ складає 104 735,27 грн.

Не повне виконання зобов`язання у встановлений договором строк, на думку позивача є порушенням з боку відповідача, умов господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 5.1. договору. Вважаючи, що такими діями (як-то відсутність належного виконання умов договору в частині здійснення розрахунків за поставлений природний газ) відповідач порушує права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду із позовом про стягнення коштів та нарахованих похідних вимог.

Відповідач надав відзив в якому погоджується із основними доводами позовної заяви, однак вказує, що Акт приймання передачі природного газу від 31 січня 2022 року про передання природного газу за березень 2022 року на суму 105 919,91 грн. доданий позивачем помилково та не повинен братися судом до уваги.

Крім того, в цій заяві по суті справи відповідач визнає борг в сумі 104 735, 27 грн. по договору постачання природного газу від 05 листопада 2021 року № 19 - 1086/21 - БО - Т та в задоволенні позову в цій частині не заперечує. Однак, просить відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 24 943,15 грн., трьох процентів річних у сумі 8 761,84 грн., а також інфляційних втрат у сумі 35 008,56 грн. Свою позицію обґрунтовує тим, що місцезнаходженням Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області є Харківська область, місто Куп`янськ, вулиця Студентська, будинок 2, що підтверджується Випискою з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13 грудня 2024 року.

До відзиву відповідач також надає лист № 2083 від 28 квітня 2025 року Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області, у відповідності до якого останній інформує відповідача, що з 21 грудня 2024 року Куп`янська міська територіальна громада Харківської області перебуває у зоні активних бойових дій. Безпосередня близькість розташування громади до кордону з країною-агресором з одного боку та до лінії бойового зіткнення (близько 2,0 км) з другого, призвела до напруженої безпекової ситуації на території населених пунктів Куп`янської територіальної громади, яка межує з критичною. При цьому, ситуація протягом квітня 2025 року значно загострилась та продовжує погіршуватись через посилення вогневого впливу зс рф на населенні пункти громади. На даний час стабільний мобільний зв`язок та інтернет у громаді відсутній. Куп`янська міська рада Харківської області та її виконавчі органи, у тому числі Відділ освіти Куп`янської міської ради Харківської області працюють в надважких умовах та обмеженому режимі з урахуванням безпекових умов.

Відповідач наполягає на тому факті, що матеріали справи не містять будь-яких доказів понесення позивачем збитків в результаті прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань, а відтак і відсутні підстави для стягнення похідних вимог.

У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача, що висвітлені у відзиві, та заперечує проти них щодо надмірно завищених розмірів штрафних санкцій, інфляційних та 3 процентів річних, просить позов задовольнити повністю.

Крім того, позивач вказує, що оскільки відповідач частково визнає позов на суму основного бору у розмірі 104 735,27 грн., просить застосувати у цій частині частину 1 статті 130 ГПК України та здійснити розподіл судового збору з метою повернення його позивачу, а саме: 50 % за рахунок державного бюджету, а інші 50 % за рахунок відповідача.

Відповідач не скористувався правом на формування заперечень, в порядку статті 167 ГПК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю підстав для стягнення з відповідача заборгованості по договору постачання природного газу від 05 листопада 2021 року № 19 - 1086/21 - БО - Т.

Згідно з нормами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України, частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як свідчать матеріали справи, 05 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі позивач, постачальник) та Відділом освіти Куп`янської міської ради Харківської області (далі відповідач, споживач) року укладено договір № 19-1086/21- БО-Т постачання природного газу (далі Договір), із визначенням EIC - коду постачальника 56Х10Х, та EIC - коду споживача 56ХS00002426N00А.

З огляду на правову природу, укладений між сторонами договір є договором поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Презумпція правомірності договору встановлена статтею 204 ЦК і за наявними матеріалами справи у розумінні статті 215 цього Кодексу не спростована.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.5. договору визначено, що приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до пункту 4.1 Договору, ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим Договором, встановлюється наступним чином: Ціна природного газу за 1000 куб. м газу без ПДВ - 13 658,42 грн., крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124,16 грн. без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136,576 грн., крім того ПДВ 20% - 27,315 грн., всього з ПДВ 163,89 грн. за 1000 куб. м. Всього ціна газу за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16 554,00 грн.

Як на тому наголошено у підпункті 3.5.1. пункту 3.5. договору споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором(ами) ГРМ та/або Оператором ГТС та Споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку Споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ.

Підпунктами 3.5.2-3.5.4 пункту 3.5. договору визначено, що на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС Постачальник готує та надає Споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також акт), підписані уповноваженим представником Постачальника. Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути уповноваженим представником Споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання. У випадку неповернення

Споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від Споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність Споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього Договору.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалами справи, на виконання умов договору протягом листопада грудня 2021 року та січня 2022 року - квітня 2022 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 979 297,92 грн. згідно актів приймання передачі природного газу, а саме:

- Акт приймання - передачі природного газу від 30 листопада 2021 року за №11, де обсяг переданого газу: 11,14835 тис. м. куб, вартістю: 184 549,74 грн.;

- Акт приймання - передачі природного газу від 31 грудня 2021 року, де обсяг переданого газу: 14,23004 тис. м. куб., вартістю: 235 564,01 грн.;

- Акт приймання-передачі природного газу від 31 січня 2022 року, де обсяг переданого газу: 15,69720 тис. м. куб., вартістю: 259 851,37 грн. (акт не підписано з боку споживача);

- Акт приймання-передачі природного газу від 28 лютого 2022 року, де обсяг переданого газу: 11,65336 тис. м. куб., вартістю: 192 909,67 грн. (акт не підписано з боку споживача);

- Акт приймання-передачі природного газу від 31 березня 2022 року, де обсяг переданого газу: 6,39845 тис. м. куб., вартістю: 105 919,91 грн. (акт не підписано з боку споживача), із коригуючим Актом приймання-передачі природного газу від 25 квітня 2022 року, де обсяг переданого газу: 6,39845 тис. м. куб., вартістю: 105 824,58 грн. (акт не підписано з боку споживача);

- Акт приймання-передачі природного газу від 30 квітня 2022 року, де обсяг переданого газу: 0,03619 тис. м. куб., вартістю: 598,55 грн. (акт не підписано з боку споживача).

При цьому, у відзиві відповідач наполягає на тому факті, що позивач помилково надав до матеріалів позову Акт приймання-передачі природного газу від 31 березня 2022 року, де обсяг переданого газу: 6,39845 тис. м. куб., вартістю: 105 919,91 грн. Як встановлено судом, загальна сума заборгованості в розмірі 979 297,92 грн. розрахована позивачем виключно на даних коригуючого Акту приймання-передачі природного газу від 25 квітня 2022 року з урахуванням суми вартості спожитого природного газу 105 824,58 грн. за цей період.

Доказів постачання природного газу відповідачу у вказаний період іншим постачальником матеріали справи не містять, відповідачем відповідних доказів до суду також надано не було. При цьому, за періоди поставки з січня 2022 року по квітень 2022 року відповідачем не було підписано акти приймання-передачі природного газу, у зв`язку з цим позивачем, під час формування розміру заборгованості, враховані дані Інформаційної платформи щодо обсягів спожитого природного газу, а вартість природного газу визначена з урахуванням ціни природного газу, що узгоджується із вище зазначеними умовами договору, зокрема пунктом 3.5. договору.

Дані з Інформаційної платформи щодо обсязі спожитого природного газу містяться в матеріалах справи (а.с.30, том 1). Відповідачем не пред`являлось жодних зауважень з приводу не вірності (спірності) об`єму природного газу за період з січня 2022 року по квітень 2022 року (період, який охоплюється актами приймання-передачі, в яких відсутній підпис відповідача).

При цьому, у відзиві на позов (а. с. 57, том 1) відповідач фактично погодився із об`ємом поставленого природного газу позивачем за період з січня 2022 року по квітень 2022 року (період, який охоплюється актами приймання-передачі, в яких відсутній підпис відповідача), шляхом визнання заборгованості, яка обліковується за ним позивачем у сумі 104 735,25 грн.

На підставі зазначено є встановленим об`єм передачі природного газу за період з січня 2022 року по квітень 2022 року (період, який охоплюється актами приймання-передачі, в яких відсутній підпис відповідача), через конклюдентні дії споживача, що виражають у його волевиявлення на встановлення факту обсягу природного газу у визначений період, відсутність підпису представника відповідача на актах приймання-передачі не нівелює обов`язок останнього розрахуватись за природний газ, який ним було спожито у сумі 104 735,25 грн.

Крім того, за матеріалами справи вбачається, що основний борг за зобов`язання, що охоплює березень 2022 року був частково сплачений відповідачем у сумі 1 687,86 грн. (а. с. 10, том 1), що є активними дії щодо визнання факту споживання природного газу та відповідно виникнення зустрічного зобов`язання по оплаті коштів за спожитий природний газ.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 295/1204/17 окреслено той факт, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. У цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, часткова сплата боржником основного боргу.

За статтею 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 статті 692 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 5.1 договору, оплата за природний газ за розрахунковий період (місяць) здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: - 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється Споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому Відповідач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного Споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього Договору.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 599 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, оплату за період з листопада 2021 року по квітень 2022 року за переданий газ відповідач здійснив лише частково на суму 874 562,65 грн (що підтверджується матеріалами справи, а. с. 27, том 1)), інша частина заборгованості залишилась не сплаченою. Відповідачем не було надано до суду доказів здійснення розрахунку із позивачем за спожитий природний газ у сумі 104 735,27 грн. Крім того, відзиві (а. с. 57, том 1) відповідач не заперечує проти наявності основної заборгованості та визнає позов в цій частині.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню загальної вартості за поставлений природний газ не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак порушив договірні зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України), що є поведінкою, яка суперечить добросовісній та чесній діловій практиці в сфері господарських відносин, а відтак в сукупності стає правовою підставою для захисту прав та інтересів позивача шляхом стягнення в судовому порядку заборгованості в розмірі 104 735,27 грн.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників справи.

У пункті 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Статтею 191 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З наведеного вбачається, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, в основу судового рішення не може бути покладено лише факт визнання позову відповідачем, без дослідження при цьому обставин справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17)).

До початку розгляду справи по суті відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі в розмірі 104 735,27 грн. Як вже зазначено вище, по даній справі судом було встановлено факти та правові норми, у сукупності зі змісту яких мають місце законні підстави для задоволення позову в частині стягнення основного боргу.

Заява по суті справи відзив (вх. № 11605 від 13 травня 2025 року) за змістом якої відповідач визначає позов в частині стягнення основної заборгованості, підписана Жадановським Сергієм Миколайовичем, який згідно з відомостями ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є керівником відповідача, дані про наявність обмежень його повноважень щодо представництва юридичної особи відсутні.

Отже, з огляду на попередні висновки щодо обґрунтованості та правомірності позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 104 735,27 грн, суд приймає визнання відповідачем в цій частині позову та задовольняє його.

Позивач вимагає також стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних через наявність обов`язку відповідача зі сплати спожитого природного газу на підставі договору, який за змістом статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належної підставою для виникнення і існування відповідних зобов`язань його сторін.

За змістом пункту 7.2 Договору, у разі прострочення споживачем остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Водночас, виникнення право вимоги оплати спожитого газу за змістом пункту 5.1 договору узалежнено від підписання споживачем акту приймання- передачі газу, який опосередковує перехід права власності на товар згідно пунктом 3.1 договору та є первинним документом у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» , що покладає на постачальника як кредитора у розглядуваному спірному грошовому зобов`язанні вчинити дії з надання для підписання споживачу такого акту (підпункти 3.1., 3.5.1., 3.5.2. договору).

Як убачається з матеріалів справи, доказів виконання позивачем умов договору щодо направлення (надання) відповідачу підписаних зі свого боку примірників актів приймання-передачі газу за період з січня 2022 року по квітень 2022 року, всупереч статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, ним надано не було, така обставин взагалі не відображена в позовній заяві.

Крім того, навіть зі змісту самої позовної заяви вбачається, що відповідні відомості щодо обсягу спожитого відповідачем природного газу в період січень 2022 року - квітень 2022 року, отримані позивачем внаслідок його звернення до оператора газо-транспортної системи в жовтні 2024 року (а. с. 30, том 1). З доданої до позовної заяви зазначеної довідки вбачається, що обсяг природного газу, використаний відповідачем (EIC - коду споживача 56ХS00002426N00А) в період з 08 листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року та внесений в алокацію позивача становить:

З 08 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року 11 148,35 кв. м.;

З 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року 14 230,04 кв. м.;

З 01 січня 2022 року по 31 січня 2022 року 15 697, 20 кв. м.;

З 01 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року 11 653,36 кв. м.

З 01 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року 6 398,45 кв. м.;

З 01 квітня 2022 року по 30 квітня 2022 року 36,19 кв. м.;

З 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року 0,00 кв. м.

При цьому, за матеріалами справи судом встановлено, що до березня 2022 року споживач (відповідач по даній справі) справно сплачував позивачу грошові кошти, в рамках укладеного договору. Лише в березні 2022 року, відповідач, сплативши 1 687,86 грн. проти спожитого об`єму природного газу на суму 104 136,72 грн.) (про що зазначає сам позивач, надаючи до позову відповідні розрахунки, а. с. 10 - 13, том 1), акумулював щодо себе суму заборгованості.

Аналізуючи зазначений доказ позивача в сукупності з іншими наданими ним доказами (довідкою банківської установи, розрахунками позовних вимог), суд приходить до висновку, що спірним розрахунковим періодом в межах даної справи є березень 2022 року та квітень 2022 року. А відтак, з урахуванням вимог договору щодо строку виконання зобов`язання за відповідні періоди відповідач, за умови отримання ним від позивача підписаного ним примірника акту-приймання природного газу, мав сплатити:

- за спожитий в період березня 2022 року - 70% до 30 квітня 2022 року, решта - до 16 травня 2022 року (з урахуванням вихідних днів). В даному разі 23 березня 2022 року відповідачем було сплачено за березень 2022 року суму коштів - 1 687,86 грн.

- за спожитий в період квітня 2022 року - 70% до 30 травня 2022 року, решта -до 15 червня 2022 року.

Саме дати 17 травня 2025 року та 16 червня 2022 року позивач зазначає у якості моменту порушеного права та моментом нарахування сум пені, інфляційних втрат та 3% річних. (а. с. 11, том 1).

Разом з тим, суд вважає загально відомою обставиною перебування під російською окупацією з початку російського вторгнення в Україну з 24 лютого 2022 року міста Куп`янськ (де знаходився відповідач та де відбувалося споживання ним спірного природного газу) та звільнення цієї території 16 вересня 2022 Збройними силами України під час контрнаступу.

Отже формальний момент виконання спірного грошового зобов`язання відповідачем за договором, а також інших зобов`язань сторін приходився саме на визначений період окупації місцезнаходження відповідача. Відповідач, не заперечуючи проти самого факту, обсягу та вартості спожитого ним природного газу, просив не покладати на нього тягар наслідків у вигляді оплати нарахованої позивачем відповідальності, оскільки його місцезнаходження було у 2022 році так і зараз (на 2025 рік) перебуває на лінії бойового зіткнення.

Проаналізувавши наведені сторонами обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд звертається до висновку Великої Палати ВС від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 щодо застосування принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Як встановлено судом, в рамках договору, сторони обумовили у пункті 3.1. договору, що постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі.

У відповідності до пункту 3.5. договору приймання передачав газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання - передачі газу. Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором(ами) ГРМ та/або Оператором ГТС та Споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку Споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ (підпункт 3.5.1 пункту 3.5 договору).

Підпунктом 3.5.2 пункту 3.5. договору визначено, що на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС Постачальник готує та надає Споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також акт), підписані уповноваженим представником Постачальника.

Виходячи з наведеного принципу та встановлених фактичних обставин справи, зокрема, відсутності заявлення та доведення позивачем виконання свого обов`язку надання відповідачу оригіналів підписаних зі свого боку актів приймання-передачі природного газу з метою оформлення господарської операції з передачі газу як товару, що має бути сплачений після оформлення його передачі згідно умов договору, суд констатує факт прострочення кредитора з боку позивача у розумінні частини 1 статті 613 Цивільного кодексу України :

- за змістом частини 4 статті 612 Цивільного кодексу України прострочення кредитору усуває прострочку боржника (Відповідача);

- відсутність порушення (прострочення) грошового зобов`язання згідно статей 611, 625 Цивільного кодексу України унеможливлює і задоволення заявлених позовним вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Виключно за умов надсилання постачальником у встановленому договором порядку на розгляд і підписання споживачеві оригіналів актів приймання - передачі природного газу за спірний період та необґрунтовану відмову споживача від їх підписання чи не підписання упродовж визначеного договором строку постачальник буде управнений ініціювати питання щодо примушення до виконання відповідного грошового зобов`язання.

Викладена в позовній заяві позиція про можливість застосування у такому випадку положень пункту 3.5.4 договору є наслідком помилкового тлумачення його умов всупереч приписів статті 213 Цивільного кодексу України, адже визначення обсягу спожитого газу за допомогою відомостей Інформаційної платформи Оператора ГТС передбачена виключно у випадку попереднього виконання постачальником обов`язку з надсилання споживачеві на розгляд підписаного зі свого боку акту приймання-передачі та неповернення такого акту споживачем протягом визначеного строку (до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим).

Посилання позивача на підписання актів та оплати за попередні (до спірного періоди), здійснені споживачем, жодною мірою не впливає на питання дотримання постачальником умов щодо надання на розгляд оформлених та підписаних зі свого боку актів приймання-передачі газу, яке є істотним для визначення початку відліку строку оплати цього газу споживачем.

Інше тлумачення фактично звільняє постачальника від виконання обов`язку з оформлення акту зі свого боку та змінює визначені договором умови щодо моменту оплати, що несумісно із принципами розумності та добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України ), а також з урахуванням статусу відповідача, як бюджетної установи (також зазначено в преамбулі договору), спонукання останнього до здійснення платежів за рахунок бюджетних коштів без реєстрації бюджетних зобов`язань за відсутності підтверджуючих документів - створює підставу для порушення бюджетного законодавства в силу пункту 23 статті 116 Бюджетного кодексу України.

Імовірна неможливість для позивача надати (направити) відповідачу примірники актів прийму-передачі природного газу через тимчасову окупацію території місцезнаходження останнього у передбачені договором строки не обмежувала такої відправки у подальшому та не звільняла позивача, як постачальника, від належного вчинення дій, від яких узалежнено дотримання відповідачем передбаченого Договором строку та й сама можливість такої оплати, що відповідає приписам статті 629 Цивільного кодексу України.

До матеріалів позову та матеріалів справи, позивачем не додано жодних доказів на підтвердження виконання ним обов`язку по направленню за березень 2022 року та квітень 2022 року актів приймання-передачі природного газу відповідачу.

Отже, оскільки судом, внаслідок дослідження обставин справи та перевірки їх доказами, не встановлено моменту порушення відповідачем договірного грошового зобов`язання, покладення на відповідача обов`язку сплати на користь позивача у суми пені 24 943,15 грн., суми трьох проценти річних 8 761,84 грн. суми інфляційних втрат у сумі 35 008,56 грн. за березень 2022 року та квітень 2022 року, що не відповідає вимогам статей 549, 611, 613, 625 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України (яка є діючою на момент ухвалення рішення), що зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За подання цього позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн з урахуванням коефіцієнту 0,8 (оскільки позов подано через систему «Електронний суд»), на підтвердження чого надано платіжну інструкцію № 000027520 від 09 квітня 2025 року.

В даному разі, як вже було зазначено вище, позовні вимоги по цій справі задоволено частково в сумі 104 735,27 грн., а відтак саме ця сума є визначальною для проведення судом розрахунків пропорційності розміру задоволених позовних вимог по відношенню до сплаченої суми судового збору позивачем.

Отже, 50% судового збору в розмірі 731,37 грн. відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України (у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті та прийняття його судом), в іншій частині 50% судового збору у розмірі 731,37 грн. - покладається на відповідача пропорційно розміру позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області (Україна, 63700, Харківська область, місто Куп`янськ, вулиця Студентська, будинок, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (Україна, 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ) суму основної заборгованості в розмірі 104 735,27 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в розмірі 731,37 грн.

Видати наказ після набрання законної сили рішення суду

В іншій частині позову відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 731,37 грн, сплачений за платіжною інструкцією № 000027520 від 09 квітня 2025 року, оригінал якої знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "30" червня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко