УХВАЛА

03 липня 2025 року

м. Київ

cправа № 905/644/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Омега

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 та рішення Господарського суду Донецької області від 18.02.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Омега

до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації

про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Омега звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації збитків, оскільки внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивач вимушено закрив супермаркети Varus №№ 604, 605, 607, 608 у м. Миколаївка, м. Селидове, м. Покровськ, м. Краматорськ Донецької області у зв`язку із чим зазнав збитків.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.02.2025, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2025, у позові відмовлено, оскільки позивач не довів наявність збитків (факт їх заподіяння) на дату звернення із позовом.

Товариство з обмеженою відповідальністю Омега звернулося із касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постанові від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (пункти 67?78), необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання про долучення нових доказів та встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів.

Крім того, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (відшкодування збитків).

За наслідками перевірки матеріалів поданої касаційної скарги в межах доводів та вимог скаржника, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої цієї статті, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі № 910/378/19 за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди (пункт 6.5 постанови). Основні права і свободи не тільки визнаються державою, а й захищаються нею як необхідна умова її існування. В Україні основні (природні) права закріплені в Основному Законі держави - Конституції України. Особисті права - невід`ємні, належать кожному від народження, не підлягають обмеженню, більшість з них носить абсолютний характер, ступінь охорони та забезпеченості і держава зобов`язана утримуватися від будь-яких дій, спрямованих на їх порушення або втручання в їх реалізацію (пункт 6.22 постанови).

При цьому господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із встановлених обставин цієї справи про те, що до матеріалів справи не надано належних та допустимих у контексті норм Господарського процесуального кодексу України доказів того, що приміщення цих супермаркетів зазнали руйнувань, пошкоджень чи були знищені внаслідок збройної агресії, як і не містять доказів того, що майно (основні засоби, товарно-матеріальні цінності, тара тощо), яке знаходилось у магазинах, постраждало/викрадено/розграбовано.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач, вказуючи про те, що супермаркет Varus № 607 у м. Покровськ було зруйновано, не надав відповідних доказів у порядку та строки, визначені процесуальним законом, і позивач не довів, що така подія (руйнування супермаркету) відбулося на час розгляду судом першої інстанції цієї справи. Позивач також не довів, що з початку повномасштабного вторгнення у нього був відсутній доступ до орендованих приміщень та, відповідно, до свого майна, а обставини військової агресії та розташування магазинів позивача станом, саме, на дату їх закриття на території можливих бойових дій не свідчать про фактичну неможливість здійснення позивачем з квітня 2022 року господарської діяльності з роздрібної торгівлі. Усупереч доводам апелянта, м.Миколаївка, м.Селидове, м.Покровськ та м.Краматорськ, де розташовані супермаркети Varus №№604, 605, 607, 608, станом на дату закриття супермаркетів були віднесені до території можливих бойових дій, а не до території активних бойових дій. Також на підставі наказів генерального директора від 08.04.2022 № 134/1, від 01.04.2022 № 109, від 04.04.2022 № 120 та від 05.04.2022 № 121 позивач провів консервацію основних засобів, тобто вчинив дії щодо збереження свого майна для подальшого використання.

За висновками суду апеляційної інстанції, включення вартості основних засобів, будівельно-монтажних робіт, товарно-матеріальних цінностей, тари тощо, за відсутності доказів їх знищення/псування, до збитків позивача є передчасним. Також до складу збитків позивач включив попередню оплату за оренду та попередню оплату за комунальні послуги, однак позивач не обмежений у праві вчиняти дії щодо повернення невикористаної орендної плати, плати за комунальні послуги, зокрема у судовому порядку, або дії щодо врегулювання таких питань у договірному порядку шляхом звернення з відповідними пропозиціями до контрагентів про внесення змін до договорів та вирішення питання про повернення передоплати за ненадані послуги. При цьому сертифікати про форс-мажорні обставини можуть бути використані, зокрема у відносинах з орендодавцями за відповідними договорами оренди/суборенди нежитлових приміщень, з питання узгодження подальшого їх виконання. Також позивач не обмежений у праві переоформити ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами за іншим місцем торгівлі (у межах терміну їх дії).

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, надані позивачем висновки експерта можуть бути належним доказом розміру збитків виключно у випадку встановлення факту, що належне позивачу майно (в тому числі фінансові активи) було втрачено, викрадено чи знищено внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. Станом на дату ухвалення постанови матеріали справи відповідних доказів не містять.

При цьому суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку для подання доказів (фото та відео) та долучення їх до матеріалів справи, оскільки такі докази не існували на час ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення.

Відповідно до частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19 зазначила, що якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»). У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

У пунктах 7.6-7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Крім того слід зазначити, що зміст касаційної скарги зводиться до необхідності встановлення обставин та додаткової перевірки Верховним Судом доказів, які, на думку скаржника, свідчать про обґрунтованість позовних вимог, а також застосування такого стандарту доказування як вірогідність доказів виходячи з міркувань позивача.

Верховний Суд неодноразово зазначав, зокрема і в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 03.11.2023 у справі № 918/686/21, що розгляд скарг Верховним Судом покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Згідно висновків Верховного Суду викладених, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 27.05.2025 у справі № 910/17647/18, така обставина як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 Господарського процесуального кодексу України. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 дослідження доказів на предмет їх належності та достатності і встановлення обставин справи не може мати місце на стадії касаційного перегляду судових рішень, оскільки виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України, що не підлягають розширеному тлумаченню (пункт 128 постанови).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини 1 статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у цій справі відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і Верховний Суд не вважає за необхідне відступати від таких висновків, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 905/644/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Омега на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач