ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 902/1106/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Командитного товариства «Бізнес Гарант» (Приватного підприємства «ВІП Бізнес і Компанія») - Слюсар О.О., адвоката (ордер від 18.06.2025),

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Плазол» - не з'явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Закарпатської митниці - Пензов С.В., у порядку самопредставництва,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Закарпатської митниці

на рішення Господарського суду Вінницької області від 04.03.2025 (суддя Тварковський А.А.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 (головуючий суддя Коломис В.В., судді: Миханюк М.В., Саврій В.А.)

у справі № 902/1106/24

за позовом Командитного товариства «Бізнес Гарант» (Приватного підприємства «ВІП Бізнес і Компанія») (далі - КТ «Бізнес Гарант», позивач)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Плазол» (далі - ТОВ «Плазол», відповідач),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Закарпатська митниця (далі - Митниця, третя особа на стороні відповідача, скаржник),

про визнання договору недійсним.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

КТ «Бізнес Гарант» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Плазол» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час укладання Договору про надання послуг з надання фінансових гарантій у вигляді електронного та/або паперового документу з метою забезпечення дотримання вимог митного режиму «Переробка за межами митної території України» від 08.12.2020 № U20-63 (далі - Договір фінансових гарантій) відповідач навмисно ввів в оману позивача щодо обсягу фінансових гарантій, наданих відповідачу, що в силу приписів статті 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним. Позивач зазначив, що відповідач зависив вартість товару, який заявлявся ним у режим переробки за межами митної території України, отримавши гарантії від позивача на суму, яка не відповідає дійсній вартості товару, чим ввів позивача в оману стосовно істотних обставин, які мають значення для такого виду договору. Внаслідок зазначеного обсяг відповідальності позивача значно завищено і не відповідає вимогам пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання переробки товарів за межами митної території України та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 461» від 04.12.2013 № 879 (далі - постанова КМУ № 879).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 04.03.2025 у справі № 902/1106/24.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено, а позивачем жодним доказом не підтверджено навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину і сам факт обману позивача при укладенні договору. Спір у справі фактично виник з приводу розміру індивідуальних фінансових гарантій наданих позивачем відповідачу, виданих 18.01.2021, а саме з приводу того, що відповідач надав позивачу недостовірну інформацію щодо вартості товару (вартість готової продукції після переробки товару, а не дійсної вартості самого каталізатора). Твердження позивача про те, що відповідач надав позивачу недостовірну інформацію щодо розміру вартості товару (вартість готової продукції після переробки товару, а не дійсної вартості самого каталізатора) за висновками судів попередніх інстанцій підтверджуються відповідними матеріалами справи. Власне укладення Договору фінансових гарантій, яким передбачено права та обов'язки гаранта відповідно до Митного кодексу України (далі - МК України) із зазначенням в ньому обов'язків згідно з постанови КМУ № 879, в цьому випадку не потягло за собою порушення прав позивача як гаранта, оскільки ним видані гарантії на суму митних платежів, а не на суму вартості товарів чи продуктів їх переробки.

Наявність спору з приводу розміру фінансових гарантій, які видані через рік після укладення оспорюваного Договору фінансових гарантій, жодним чином не можуть підтвердити введення позивача в оману на момент укладання самого договору. Положення Договору фінансових гарантій не містять умов щодо безпосереднього розміру фінансових гарантій, відтак жоден доказ, який наданий позивачем у справу не підтверджує можливість застосувати судом положення статті 230 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним. Натомість, надання оцінки самим фінансовим гарантіям може бути окремим предметом розгляду в іншому спорі разом із вимогами про сплату митних платежів в іншому судовому провадженні, оскільки не належить до предмета позовних вимог і підстав у цій справі.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням місцевого суду, Митниця оскаржила таке до апеляційного господарського суду.

При зверненні з апеляційною скаргою на рішення місцевого господарського суду третя особа на стороні відповідача, зокрема заперечувала висновки першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, не правильне застосування норма матеріального права, а також на не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Суд апеляційної інстанції за результатом апеляційного розгляду постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 рішення місцевого господарського суду від 04.03.2025 у справі № 902/1106/24 залишив без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, Митниця звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд змінити мотивувальну частину рішення місцевого господарського суду, яке залишено без змін постановою апеляційного господарського суду, а саме: відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів наведених у цій скарзі, виключивши при цьому висновки суду першої інстанції про надання відповідачем позивачу недостовірної інформації щодо розміру вартості товару, а також що гарант є спеціальним суб'єктом наділеним повноваженнями надавати гарантії виключно зі сплати митних платежів та видав гарантії на суму митних платежів, а не на суму вартості товарів чи продуктів їх переробки.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування підстав касаційного оскарження Митниця, зокрема посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про застосування судом апеляційної інстанції норм права, а саме: - статті 16, частини третьої статті 215, частин першої, другої статті 216 ЦК України (щодо належності та ефективності обраного позивачем способу судового захисту - визнання недійним договору), без урахування висновку щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 та постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 925/1446/23; - частини першої статті 2 ГПК України (про те, що подання позову не з метою відновлення власного порушеного права, а з метою створення преюдиційної обставини для іншого судового провадження, суперечить завданням господарського судочинства, та є також підставою для відмови у задоволенні позову), без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 та постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21.

Крім того, скаржник вказує на відсутність висновків Верховного Суду стосовно застосування норми права у подібних правовідносинах а саме: - статей 162, 164 МК України та постанови КМУ № 879 щодо питання вартості товару, яка використовується при гарантуванні дотримання митного режиму «переробка за межами митної території»; - статті 164 МК України, постанови КМУ № 879 та наказу Міністерства фінансів України від 07.07.2020 № 404 щодо питання, що саме гарантується (сума митних платежів чи вартість товарів) при поміщенні товарів у митний режим «переробка за межами митної території», при видачі гарантії за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 07.07.2020 № 404; - статті 19 Конституції України, статті 164 МК України та постанови КМУ № 879 щодо питання обсягу повноважень незалежного фінансового посередника, який є спеціальним суб'єктом надання гарантій в межах плати митних платежів та/або видання гарантій на суму товару, який поміщується в митий режим «переробка за межами митної території України») (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Доводи інших учасників справи, заяви/клопотання

КТ «Бізнес Гарант» у відзиві на касаційну скаргу просило відмовити Митниці у задоволенні касаційної скарги, а судові рішення попередніх інстанцій залишити без змін, з посиланням, зокрема на необґрунтованість доводів касаційної скарги.

ТОВ «Плазол» не скористалося своїм правом на подання відзиву.

Відповідно до ухвали Суду від 30.05.2025 зі справи задоволено клопотання Митниці про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Від Митниці через підсистему «Електронний суд» 11.06.2025 надійшли письмові пояснення, в яких скаржник підтримав доводи своєї касаційної скарги.

Від КТ «Бізнес Гарант» 18.06.2026 надійшли письмові заперечення на письмові пояснення Митниці.

Зазначені письмові пояснення та заперечення на пояснення долучені Судом до матеріалів справи та враховуються Судом з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

Згідно з ухвалою Суду від 19.06.2025 відкладено розгляд касаційної скарги Митниці на спірні судові акти у цій справі до 24.06.2025.

Відповідно до ухвали Суду від 23.06.2025 зі справи задоволено заяву КТ «Бізнес Гарант» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками:

- між КТ «Бізнес Гарант» (незалежним фінансовим посередником (далі - НФП)) та ТОВ «Плазол» 08.12.2020 укладений Договір фінансових гарантій, згідно з пунктом 1.1. якого фінансова гарантія у вигляді документа (викладеного в паперові та/або електронній формі), яка надсилається НФП, є способом забезпечення дотримання Принципалом митних процедур та формальностей, сплати митних платежів або перерахування до Державного бюджету України суми митної вартості товарів, що поміщуються у митний режим переробки за межами митної території України відповідно до постанови КМУ № 879;

- між ТОВ «Плазол» (комісіонером) та ПАТ «Укртатнафта» (комітентом) укладено договір комісії від 08.09.2021 № 101/21-14 (далі - Договір комісії), згідно з яким комісіонер, за винагороду зобов'язується від свого імені в інтересах і за рахунок комітента вчинити декілька правочинів направлених на організацію давальницької переробки промислових відходів, що містять платину та реній, а саме давальницьку переробку - афінаж відпрацьованого каталізатора риформінгу R-86, отриману в результаті переробки платину передати комітенту, здійснити передбачені діючим законодавством дії з платиною, як результатом переробки, забезпечити повернення комітенту вартості платини та забезпечити зарахування та зберігання вилученого в результаті переробки ренію на металевому рахунку переробника до окремого розпорядження власника ренію ПАТ «Укртатнафта»;

- ТОВ «Плазол» та Heraeus Deutschland GmbH & Co. KG. (Німеччина) укладено Контракт на переробку товару за межами митної території України 18.11.2021 № 2009779;

- за актом приймання-передачі від 03.12.2021 до договору комісії ПАТ «Укртатнафта» передало, а ТОВ «Плазол» прийняло, відпрацьований каталізатор риформінгу R-86 кількістю 58456, 900 кг вартістю 10 009 265, 44 грн без ПДВ з метою подальшої переробки;

- на виконання вимог Договору фінансових гарантій та на підставі заявок від 08.12.2021 №№ 3-5 КТ «Бізнес Гарант» в той же день видано фінансові гарантії №826652-U20-63003 на суму 38 500 000 грн, № 826653-U20-63004 на суму 38 100 000 грн, № 826654-U20-63005 на суму 38 700 0000 грн;

- згідно з митними деклараціями № UA305130/2021/036103, № UA305130/2021/036104, № UA305130/2021/036105 товар вивезено з території України y митному режимі «переробка за межами митної території України»;

- за змістом бухгалтерської довідки від 20.10.2021 № 13-4391 балансова вартість відпрацьованого каталізатора R-86 станом на 20.10.2021 у кількості 58456,900 кг складає 10 009 265,44 грн;

- КТ «Бізнес Гарант», посилаючись на те, що ТОВ «Плазол» завищило вартість товару, який заявлявся в режим переробки за межами митної території України та отримало гарантії КТ «Бізнес Гарант» на суму, яка не відповідає реальній вартості товару, що оформлявся в режим переробки за межами митної території України, стверджує про введення відповідачем позивача в оману стосовно істотних обставин, які мають значення для такого виду договору. Внаслідок зазначеного обсяг відповідальності позивача є значно завищеним і не відповідав вимогам пункту 3 постанови КМУ № 879, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору фінансових гарантій на підставі статті 230 ЦК України.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним в силу статті 230 ЦК України, укладеного між позивачем і відповідачем Договору № U20-63 від 08.12.2020 про надання послуг з надання фінансових гарантій у вигляді електронного та/або паперового документу з метою забезпечення дотримання вимог митного режиму «Переробка за межами митної території України».

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у т.ч. іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з приписами частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб'єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріального права у спірних відносинах.

У справі, що розглядається, що КТ «Бізнес Гарант» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Плазол» про визнання договору недійсним, обґрунтовуючи свій позов введенням позивача відповідачем в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину і сам факт обману позивача при укладенні договору, зокрема, стосовно істотних умов (ціни) Договору фінансових гарантій.

Зі змісту рішень судів попередніх інстанцій, слідує, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, встановили таке.

Між КТ «Бізнес Гарант» та ТОВ «Плазол» 08.12.2020 укладено Договір фінансових гарантій відповідно до пункту 1.1. якого фінансова гарантія у вигляді документа (викладеного в паперові та/або електронній формі), яка надсилається незалежним фінансовим посередником, є способом забезпечення дотримання принципалом митних процедур та формальностей, сплати митних платежів або перерахування до Державного бюджету України суми митної вартості товарів, що поміщуються у митний режим переробки за межами митної території України відповідно до постанови КМУ № 879. Тобто, умовами цього Договору позивач зобов'язувався видати гарантії щодо сплати митних платежів у випадку не виконання відповідачем умов митного режиму переробки за межами митної території України.

Водночас суди попередніх інстанцій, аналізуючи предмет і підстави позову, встановили, що оскільки наявність всіх трьох складових омани (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману, як і причинно-наслідковий зв'язок між оманою та вчиненням правочину) у спірних правовідносинах відсутні, тому позивачем жодним доказом не підтверджено навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину і сам факт обману позивача при укладенні договору.

Так, судами встановлено, що спір у справі фактично виник з приводу розміру індивідуальних фінансових гарантій наданих позивачем відповідачу, виданих 18.01.2021, а саме з приводу того, що відповідач надав позивачу недостовірну інформацію щодо вартості товару (вартість готової продукції після переробки товару, а не дійсної вартості самого каталізатора).

Водночас, спірний Договір фінансових укладений між позивачем та відповідачем 08.12.2020.

Суди за змістом оскаржуваних рішень виснували, що наявність спору з приводу розміру фінансових гарантій, які видані через рік після укладення оспорюваного Договору фінансових гарантій жодним чином не можуть підтвердити введення позивача в оману на момент укладання самого Договору. Положення Договору не містять умов щодо безпосереднього розміру фінансових гарантій, відтак жоден доказ, який наданий позивачем у справу не підтверджує можливість застосувати судами положення статті 230 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним. Натомість надання оцінки самим фінансовим гарантіям може бути окремим предметом розгляду разом із вимогами про сплату митних платежів у іншому судовому провадженні, оскільки не належить до предмету позовних вимог у цій справі.

Суди попередніх інстанцій, зокрема дійшли висновку про те, що саме по собі укладення Договору фінансових гарантій, яким передбачено права та обов'язки гаранта (незалежного фінансового посередника, який є спеціальним суб'єктом надання гарантій, наділеного повноваженнями надавати гарантії для забезпечення виконання зобов'язань зі сплати митних платежів) у відповідності до Митного кодексу України із зазначенням в ньому обов'язків згідно з постановою КМУ № 879 в цьому випадку не потягло за собою порушення прав позивача як гаранта.

Таким чином, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, суди фактично виснували відсутність порушеного права позивача.

Водночас встановивши відсутність порушеного права позивача, суди помилково вдалися також і до оцінки реалізації ним та відповідачем такого спірного договору, адже викладене є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову КТ «Бізнес Гарант» за встановленої судами відсутності у нього порушеного права (згідно з предметом та підставами заявленого позову), безвідносно до інших обставин, що досліджені судами попередніх інстанцій у справі № 902/1106/24 та всупереч правовим висновкам судів стосовно того, що надання оцінки самим фінансовим гарантіям може бути окремим предметом розгляду разом із вимогами про сплату митних зобов'язань в іншому судовому провадженні, оскільки не належить до предмета позовних вимог в цій справі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права та інтереси заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (близька за змістом правова позиція є сталою, послідовною та викладена, зокрема у постановах, Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 22.11.2023 у справі № 917/1531/21, від 30.04.2024 у справі № 910/7464/23, від 03.09.2024 у справі № 911/2799/20).

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що доводи касаційної скарги Митниці стосовно застосування судом апеляційної інстанції норми частини першої статті 2 ГПК України без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у релевантній практиці Верховного Суду, знайшли своє часткове підтвердження.

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з'ясування обставин відсутності порушеного права та інтересу позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватися до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх судових інстанцій дійшли у цілому правильних висновків про відмову в задоволенні позову, проте неправильно застосували приписи статей 2, 4, 5, 14 ГПК України, здійснивши оцінку щодо вартості товару.

Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу) фактом укладання Договору фінансових гарантій з урахуванням вимог МК України та постанови КМУ № 879, судам попередніх інстанцій у задоволенні позову належало відмовити виключно з підстав відсутності порушення у нього цивільних прав та законних інтересів без оцінки вартості товару.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку про відмову в позові, але з інших підстав. Як наслідок, колегія суддів Верховного Суду виснує про часткове задоволення касаційної скарги Митниці, зміну постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.

Зважаючи на те, що відсутність порушеного права та інтересу є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших, установлених судом обставин, колегія суддів не надає оцінку іншим доводам Митниці.

З огляду на наведене, доводи відповідача, викладені у відзиві, відхиляються Верховним Судом, з мотивів та міркувань, викладених у цій постанові.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За наведених обставин судова колегія, виходячи з наданих процесуальним законом повноважень, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін. З цих підстав касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати

З огляду на висновок Верховного Суду про часткове за зміну мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин, відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу заступника Закарпатської митниці задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 04.03.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 у справі № 902/1106/24 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова