ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2025 року м.Дніпро Справа № 904/5072/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),

суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

при секретарі судового засідання Карпенко А.С.

Представники сторін:

прокурор: Скрипник Ксенія Юріївна (в залі суду) - від Дніпропетровської обласної прокуратури -прокурор відділу, посвідчення №079406 від 07.06.2024р.

від позивача: Риженко Марина Сергіївна (в залі суду) - від Дніпровської міської ради - витяг з ЄДР самопредставництво

представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 (суддя Фещенко Ю.В. повний текст рішення складено 16.11.2023р.) у справі №904/5072/23

за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури, м. Дніпро, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2", м. Дніпро

про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою та припинення володіння нерухомим майном

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовною заявою, в якій просить суд:

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" (далі - відповідач), усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, 15Л, загальною площею 185 кв. м, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: комплексу магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,20 кв. м, магазину літ В-1, загальною площею 55,60 кв. м, торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,40 кв. м, торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,40 кв. м, всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв. м;

- припинити володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" нерухомим майном: комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,20 кв. м, магазину літ В-1, загальною площею 55,60 кв. м, торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,40 кв. м, торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,40 кв. м, всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв. м., яке розташоване за адресою: м.Дніпро, житловий масив Тополь-1, 15Л, проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., номер 55452549 від 01.12.2020 (номер запису - 39474335), шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 задоволено у повному обсязі позовні вимоги Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою та припинення володіння нерухомим майном. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, 15Л, загальною площею 185 кв. м, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,20 кв. м, магазину літ В-1, загальною площею 55,60 кв. м, торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,40 кв. м, торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,40 кв. м, всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв. м.

Припинено володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" нерухомим майном: комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,20 кв. м, магазину літ В-1, загальною площею 55,60 кв. м, торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,40 кв. м, торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,40 кв. м, всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв. м, яке розташоване за адресою: м.Дніпро, житловий масив Тополь-1, 15Л, проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., номер 55452549 від 01.12.2020 (номер запису - 39474335) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на користь Дніпропетровської обласної прокуратури 5 368 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на комплекс будівель, розташованих за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, 15Л, порушено права та майнові інтереси законного власника земельної ділянки - територіальної громади м. Дніпра, яка позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися відповідною земельною ділянкою.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, є об`єктом суспільного (публічного) інтересу, а тому потребують належного державного контролю та захисту.

У зв`язку з невжиттям Дніпровською міською радою та її уповноваженими виконавчими органами необхідних і ефективних заходів для захисту інтересів держави у встановленому законом порядку, попри неодноразові звернення Дніпропетровської обласної прокуратури щодо самовільного зайняття земельної ділянки за зазначеною адресою та незаконної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, що підтверджується відповідними листами Дніпровської міської ради, наявні підстави для реалізації прокуратурою своїх представницьких повноважень шляхом звернення до суду з відповідним позовом в інтересах держави.

Як встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, будинок, 15Л у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась. Більш того, розпорядчі документи, на підставі яких об`єктам нерухомості, розташованим на земельній ділянці присвоєно адресу у м. Дніпрі "житловий масив Тополя-1, будинок, 15Л" не видавались, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, чим порушено право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, за адресою: м. Дніпро, житловий масив Тополя-1, будинок, 15Л, збудовано нерухоме майно комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,2 кв.м., магазину літ В-1, загальною площею 55,6 кв.м., торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,4 кв.м., торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,4 кв.м., всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв. м., що свідчить про те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 Цивільного кодексу України.

Вказане свідчать про порушення земельного законодавства через самовільне зайняття земельної ділянки, шляхом розміщення на ній самочинно збудованих будівель (магазинів, торговельних павільйонів) без належних правових підстав. Такі дії створюють перешкоди власнику у здійсненні раціонального та ефективного використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення, що унеможливлює реалізацію суспільно важливих функцій землі на благо територіальної громади.

Отже, повернення земельної ділянки у нинішньому, фактично забудованому стані, не може вважатися повним і ефективним поновленням порушених прав та інтересів власника - територіальної громади міста Дніпра. Наявність на ній самочинної забудови об`єктивно перешкоджатиме реалізації повноважень власника щодо її подальшого використання відповідно до призначення.

Відсутність правовстановлюючих документів на землю, нездійснення її відведення у встановленому законом порядку, а також наявне письмове заперечення власника земельної ділянки - Дніпровської міської ради - щодо визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти, з урахуванням положень статті 376 Цивільного кодексу України та правових позицій Верховного Суду, є достатніми підставами для задоволення позову.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 та винести нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Скаржник вважає, що, при ухваленні оскаржуваного рішення, господарським судом першої інстанції допущено наступні порушення, які призвели до ухвалення незаконного рішення:

неправильно застосовано положення статті 376 Цивільного кодексу України;

порушено положення ч. 4 ст. 236 ГПК України, щодо застосування судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. У нашому випадку суд першої інстанції не застосував судову практику Верховного Суду у справі, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у нашій справі.

Скаржник наголошує на тому, що заперечення Відповідача, з обґрунтуваннями щодо відмови Позивачу у задоволенні його позовної вимоги щодо застосування такого способу захисту прав, як зобов`язання Відповідача знести приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, 15Л, були долучені до матеріалів справи як в письмовому вигляді (відзив на позовну заяву та додаткові письмові пояснення від 14.11.2023 року), так і озвучені представником Відповідача в судовому засіданні 15 листопада 2023 року, але господарський суд першої інстанції, у мотивувальній частині рішення, всупереч положенням п.п. 5, 8 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, не відобразив всі аргументи та доводи представника Відповідача у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Так, 14 листопада 2023 року, Відповідач, на підтвердження своєї правової позиції про надмірність такого заходу впливу на Відповідача, як задоволення позовної вимоги Позивача про зобов`язання Відповідача знести приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, 15Л, долучив до матеріалів справи додаткові письмові пояснення, в яких послався на судову практику Верховного Суду по справі №2-3067/11 (постанова від 26 квітня 2023 року), в якій суд прийшов до наступних висновків: «В свою чергу, колегія суддів зауважує, що сама лише кваліфікація нерухомого майна, як об`єкта самочинного будівництва, не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта.

Так, за правилом частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, законом передбачено, що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку…».

Скаржник зазначає, що Верховний Суд дійшов до висновку про те, що застосування такого способу захисту прав власника чи користувача земельної ділянки, як зобов`язання відповідача знести збудоване на такій земельній ділянці нерухоме майно, можливе лише у разі, коли використані всі інші передбачені законодавством України заходи щодо реагування (перебудова, відмова забудовника від перебудови, грошова компенсація, відмова від надання такому забудовнику права оренди земельної ділянки під самочинно-збудованим нерухомим майном тощо).

Таким чином, господарський суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, не застосував положення ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України про застосування судової практики Верховного Суду, яка підлягає обов`язковому застосуванню у нашому спірному випадку.

Крім того, Скаржник звертає увагу суду на те, що представник Позивача в судовому засіданні від 15 листопада 2023 року, під звукозапис, визнав той факт, що Дніпровська міська рада не зверталась до жодного з власників приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л (в тому числі до останнього - ТОВ «Тополь-2») з пропозицією перебудови чи інших способів захисту свої прав, як власника земельної ділянки під цим приміщенням.

Скаржник декілька разів звертав увагу суду першої інстанції на те, що він 21 жовтня 2021 року звертався до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою.

Питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою повинно вирішуватися виключно на пленарних засідання відповідної ради (в нашому випадку це Дніпровська міська рада, оскільки земельна ділянка знаходиться в межах міста Дніпро).

У відповідності до ч.1 та 3 ст. 376 ЦК України, Відповідач наголошував на тому, що Позивач передчасно звернувся до суду з вимогою зобов`язання Відповідача знести приміщення, площею 164,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л, оскільки пленарним засіданням Дніпровської міської ради повинно бути прийнято рішення про надання чи не надання (з обгрунтуванням такої відмови) ТОВ «Тополь-2» згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під цим приміщенням.

Окрім того, Скаржник звертає увагу суду на те, що коли в судовому засіданні від 15 листопада 2023 року постало питання чи звертався Відповідач з зазначеним клопотанням до Дніпровської міської ради, представник Дніпровської міської ради заперечувала той факт, що ТОВ «Тополь-2» звертався з таким клопотанням до міської ради, що говорить про недобросовісну поведінку Дніпровської міської ради по відношенню до Відповідача. В той же час представник Дніпропетровської обласної прокуратури все ж таки підтвердили в тому ж судовому засіданні той факт, що ТОВ «Тополь-2» звертався до Дніпровської міської ради з клопотанням, яке було зареєстровано канцелярією міської ради 21 жовтня 2021 року.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги наступну судову практику, наведену у відзиві на позовну заяву, а саме: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61 -20139св19).

З огляду на викладену судову практику, саме Позивач повинен був обґрунтувати доцільність такого способу захисту, як зобов`язання Відповідача знести приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л та довести суду, що таке втручання є пропорційним та єдиновірним. Даний факт можна було б обґрунтувати хоча б тим, що Позивач має наміри побудувати на земельній ділянці, яку він просить звільнити, культурну пам`ятку, соціально-значимий об`єкт інфраструктури тощо, а не просто вимагати від Відповідача знести приміщення, яке на ній збудовано та зареєстровано за Відповідачем, оскільки земельна ділянка являється комунальною власністю.

Суд першої інстанції не проаналізував доводи Відповідача стосовно самостійно визначеного Позивачем розміру земельної ділянки, яку він просить звільнити. На думку Відповідача єдиним документом, який би обгрунтовував розмір земельної ділянки, яку Позивач просить звільнити, був би акт обстеження земельної ділянки, який повинен в свою чергу містити координати земельної ділянки, її встановлені межі, розмір тощо.

Судом не відображено у мотивувальній частині рішення причину не взяття до уваги аргументів і доводів Відповідача з урахуванням наведеної Відповідачем у додаткових письмових поясненнях від 14 листопада 2023 року судової практики Верховного Суду.

Відповідач вважає, що вимоги закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.

Скаржник наголошує на тому, що:

- саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку;

- завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті;

- вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією;

- ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики, як Верховного Суду, так і ЄСПЛ.

Господарський суд не зазначив у мотивувальній частині рішення причини не взяття до уваги аргументів і доводів Відповідача, викладених зокрема у додаткових письмових поясненнях по справі від 14 листопада 2023 року.

Беручи до уваги вищевикладене, скаржник вважає, що судом порушено положення ст. 238 Господарського процесуального кодексу України стосовно змісту рішення та обґрунтування висновків, викладених в оскаржуваному рішенні господарського суду першої інстанції.

Відповідач, у відповідності до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне заявити вимогу про стягнення з Позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, попередній розмір яких становить 30 000,00 грн. (15 000,00 грн. за правничу допомогу у суді першої інстанції та 15 000,00 грн. за правничу допомогу у суді апеляційної інстанції).

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Дніпропетровська обласна прокуратура не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі представника ТОВ «ТОПОЛЬ-2», вважає їх такими, що не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Як вбачається з матеріалів справи, Дніпровська міська рада, як власник земельної ділянки, на якій розташоване самочинно збудоване нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, вважає належним способом захисту власносго порушеного права саме знесення такого майна, що відповідно покладено прокурором в осонову сформованих позовних вимог та правомірно знайщло своє відображення в оскаржуваному рішенні суду.

Сам по собі факт володіння ТОВ «Тополь-2» самочинно збудованим нерухомим майном, яке вилучене з цивільного обороту, внаслідок спорудження його з порушенням норм чиного цивільного законодавства, що регулюють порядок здійснення нового будівництва, не створює у власника земельної ділянки обов`язку відведення земельної ділянки під цим майном.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому є виключеним з цивільного обороту як нерухома річ згідно з нормами ст. 178, 367 ЦК України (постанова Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №127/28862/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 у справі дійшла до висновку, що припис абзацу другого частини другої статті 134 ЗК України не застосовується до правовідносин з відведення земельної ділянки під розташування самочинно збудованого нерухомого майна, оскільки володілець цього майна не набув право власності на об`єкт, який є самочинним будівництвом.

Як вбачається зі змісту клопотання ТОВ «Тополь-2» від 20.10.2021, відповідач звернувся до Дніпровської міської ради з питанням відведення земельної ділянки під розміщення самочино збудованого нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Дніпро, ж/м Тололя-1, 15Л, що є порушенням частини другої статті 134 Земельного кодексу України та відповідно, Дніпровська міська рада правомірно не розглядала цю заяву як таку, що не відповідає вимогам чинного земельного законодавства.

При цьому доводи апелянта зводяться до аналізу поведінки представників Дніпровської міської ради та прокурора в процесі, яка за своїм змістом відповідала нормам чинного господарського процесуального закону, та відповідно не містить жодних доказів неправомірної поведінки Дніпровської міської ради.

Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки втручання у право користування земельною ділянкою здійснюється на підставі чіткого, доступного та передбачуваного національного законодавства, переслідує легітимну мету захист публічних інтересів територіальної громади та дотримання правового порядку, а також забезпечує справедливий баланс між суспільними інтересами та правами особи, яка здійснила самовільне будівництво; доводи апелянта не спростовують факт порушення відповідачем права громади на мирне володіння землею, а зводяться лише до незгоди з фактичними обставинами справи, що не є підставою для скасування рішення.

Право комунальної власності виникло на спірну земельну ділянку внаслідок вимог закону та не залежить від того чи вона сформована з визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Водночас факт не сформованості земельної ділянки під будівлями за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополь-1, 15Л, підтверджує той факт, що ця земельна ділянка жодним фізичним та юридичним особам в установленому законом порядку не відповодилася.

При цьому єдиним документом, що дозволяє встановити розміри самовільно зайнятої земельної ділянки є технічний паспорт, наданий, зокрема, ТОВ «Тополь-2» для державної реєстрації.

Як вбачається з технічного паспорту від 08.10.2020, складеного на замовлення Туркіна О.В. інженером з технічної інвентаризації ФОП Москаленком О.М. площа забудованої земельної ділянки складає 185 кв.м. (сторінка 2).

Таким чином, враховуючи не сформованість самовільно зайнятої земельної ділянки, прокурором вірно сформульовано розмір такої ділянки виходячи з розміру забудови земельної ділянки, зазначеної в технічному паспорті будівель, який складено інженером з технічної інвентаризації за результатами відповідних вимірів її меж.

Судове рішення у справі №904/5072/23 є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі всебічного, повного й об`єктивного дослідження доказів, з наданням оцінки всім доводам сторін; незгода відповідача з оцінкою його аргументів не свідчить про порушення процесуальних норм, а посилання на правові позиції, не релевантні до обставин справи, не спростовують правомірності рішення суду першої інстанції та не є підставою для його скасування.

05.03.2024 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення скаржника, які місять узагальнення судової практики та висновків Верховного суду з питань усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання знести нерухоме майно.

Відповідач зазначає, що суди, з огляду на численну практику, визнають знесення нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці крайнім заходом, який можливий лише після вичерпання інших способів впливу, підтверджених доказами власником (користувачем) земельної ділянки, і застосовується лише за неможливості або відмови забудовника від перебудови, при цьому суд має враховувати принцип пропорційності між законним інтересом власника та заходами захисту права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, Дніпропетровська обласна прокуратура, що представляє інтереси Дніпровської міської ради, не обґрунтувала необхідність застосування крайньої міри - знесення нерухомого майна ТОВ «Тополь-2» за адресою м. Дніпро, ж/м Тополя-1, 15Л, при цьому питання звільнення земельної ділянки таким способом не було розглянуто ні міською радою, ні громадою, а міська рада замість врегулювання оренди земельної ділянки звернулась одразу до суду з вимогою знесення, що не враховує інтереси місцевої громади та підприємств харчової галузі, і не доводить, що знесення є єдиним можливим способом захисту порушених прав.

10.10.2024 Дніпропетровською обласною прокуратурою через систему «Електронний суд» подано пояснення на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 30.07.2024, згідно змісту яких зазначено наступне. Оскільки органи прокуратури не є розпорядником інформації, яку необхідно надати в судове засідання, Дніпропетровською обласною прокуратурою в порядку ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», скеровано запит до Дніпровської міської ради від 30.08.2024 №15/1-1632вих-24 щодо надання ґрунтовної інформації із вказаних в ухвалі суду питань.

Листом від 27.09.2024 №7/11-2209 Дніпровська міська рада повідомила, що на виконання доручення міського голови департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради в межах наданих повноважень було розглянуто клопотання ТОВ «Тополь-2»від 21.10.2021 вх. № 36/64/59, стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на ж/ м Тополя-1, 15 Л.

В ході розгляду зазначеного клопотання встановлено, що за матеріалами плану зонування території міста переважна частина запитуваної земельної ділянки розташована в зоні транспортної інфраструктури, вулиць, майданів (в межах червоних ліній), доріг ТР-2, незначна частина - в зоні існуючої змішаної багатоквартирної житлової забудови (різної поверховості) Ж-7 (лист Головного архітектурно-планувального управління від 22.12.2021 № 4/16-3468).

Крім того, за даними інформаційної бази містобудівного кадастру:

- земельна ділянка розташована в межах червоних ліній вул. Панікахи (схему червоних ліній розглянуто та схвалено для подальшої роботи архітектурно-містобудівною радою при головному архітектурно-планувальному управлінні (протокол від 10.04.2020 № 171));

- згідно з топографічним планом земельна ділянка знаходиться в охоронних зонах газопроводу середнього тиску Д=600 мм, кабелю електрозв`язку, високовольтного електрокабелю, в охоронній зоні та санітарно-захисній смузі водоводу Д=1000 мм. Будівлі майнового комплексу розташовані безпосередньо на водоводі Д=1000 мм, кабелі електрозв`язку та з порушенням нормативної відстані до газопроводу середнього тиску Д=600 мм.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин в межах червоних ліній вулиці не допускається.

Розміщення об`єкта на зазначеній території не відповідає вимогам містобудівної документації, чинного законодавства України, будівельним нормам, державним стандартам та правилам.

Враховуючи вищезазначене, підготувати проект рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на ж/м Тополя-1, 15 Л не вбачалося можливим, про що ТОВ «Тополь-2» було повідомлено листом від 14.01.2022 № 7/9-62.

Інспекцією з питань благоустрою Дніпровської міської ради та підпорядкованими їй комунальними підприємствами не надавався припис про знесення будівель і споруд та/або усунення перешкод у користуванні вищезазначеною земельною ділянкою.

Таким чином, зазначена інформація, на якій було акцентовано увагу в судовому засіданні стороною відповідача, жодним чином не спростовує обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, не є належним доказом позиції сторони відповідача ТОВ «Тополь-2», котра б доводила обставини, на які посилається відповідач в своїй апеляційній скарзі, та не є підставою для скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23.

24.10.2024 Дніпровською міською радою нарочно до Центрального апеляційного господарського суду надано додаткові пояснення по справі № 904/5072/23, зміст яких збігається з поясненнями, наданими прокуратурою 10.10.2024.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2023 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді Чус О.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою суду від 06.12.2023 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №904/5072/23. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/5072/23.

08.12.2023 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 904/5072/23.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2023 апеляційну скаргу залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання ухвали, а саме:

- оригіналу платіжного документа про доплату судового збору у сумі 1 610,39 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23.

До канцелярії суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої на виконання ухвали суду додано відповідні докази.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 05.03.2024 об 10:30 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.03.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 07.05.2024 на 11:00 год.

02.05.2024 на адресу Центрального апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд", Товариство з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" подало клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги з проханням про поновлення строку на подачу доповнень до апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Розглянувши клопотання ТОВ «Тополь-2» про поновлення строку на подання доповнень до апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність поважних причин для його задоволення. Посилання заявника на необхідність аналізу судової практики не є об`єктивною перешкодою, що унеможливлювала подання відповідних матеріалів у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 266 ГПК України. Судова практика є відкритою та доступною, а її аналіз - складовою належної правової позиції сторони, яка повинна бути сформована до моменту подання апеляційної скарги.

Крім того, із поданих матеріалів вбачається, що зазначені доповнення фактично дублюють зміст додаткових пояснень, поданих апелянтом 05.03.2024, та відрізняються лише посиланням на постанову Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №463/801/19, що не є істотною новою обставиною, яка б обґрунтовувала поновлення процесуального строку.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.05.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 30.07.2024 на 10:40 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.07.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 26.11.2024 на 12:00 год. Надано прокурору можливість до наступного судового засідання подати до суду апеляційної інстанції письмові пояснення щодо наступного питання:

1. Чому на пленарному засіданні Дніпровської міської ради не було розглянуто клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2", яке було подано та зареєстровано 21.10.2021 №36/64/59?

2. Чи видавався Дніпровською міською радою припис про знесення/усунення перешкод у користуванні?

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.11.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 27.05.2025 на 10:30 год. Враховуючи те, що додаткові пояснення Дніпровською міською радою не були направлені іншим сторонам у справі для ознайомлення та надання своїх пояснень, колегія суддів надала можливість за клопотанням Дніпровської міської ради строк для усунення недоліків поданого пояснення і поданих доказів.

23.05.2025 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи на іншу дату у зв`язку із робочим відрядженням до іншого міста.

Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі "Цихановський проти України" (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ "Смірнова проти України" (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), "Карнаушенко проти України" (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 року у справі № 910/12842/17 відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Отже, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-от неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення; при цьому не повинно створюватися умов, за яких будуть порушені процесуальні строки розгляду справи.

Судова колегія зауважує, що в матеріалах справи наявні процесуальні документи сторін цього спору, в яких останні висловили свою позицію щодо оскаржуваного рішення та апеляційної скарги.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" не було позбавлене права і можливості за потреби забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, зважаючи на необхідність дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, встановлених ГПК України, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2", одночасно відмовляючи у задоволенні клопотання останнього про відкладення розгляду справи.

26.05.2025 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшло клопотання про долучення доказів у справі № 904/5072/23.

26.05.2025 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від представника Дніпровської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі.

Відповідно до мапи повітряних тривог, станом на час розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 - 27.05.2025 об 10:32, повітряна тривога не була оголошена. Відповідно, у суду відсутні підстави для висновку, що неявка представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" обумовлена загрозою життю і здоров`ю через повітряну тривогу.

27.05.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

30.07.2020 державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на комплекс будівель загальною площею 164,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Державна реєстрація проведена на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації б/н, зареєстрованої 03.10.2017 Управлінням державного архітектурного-будівельного контролю Дніпровської міської ради.

В пункті 11 зазначеної декларації зазначено, що будівельні роботи розпочаті на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт ДП 56, зареєстрованої 10.06.2017 Управлінням державного архітектурного-будівельного контролю Дніпровської міської ради.

При цьому в пункті 13 вказаної декларації зазначено про те, що надання інформації про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою не передбачено частиною 4 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Однак частина 4 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" в редакції станом на жовтень 2017 рік таких виключень не передбачала.

Як убачається з листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 10/8-44 від 27.03.2023, управлінням не реєструвалася дозвільна документація (декларація про початок будівельних робіт або дозвіл) та документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності не здійснювалася реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт ДП 56 від 10.06.2017 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації б/н від 03.10.2017.

Згідно з даними інформаційної бази містобудівного кадастру та адресного плану міста адреса "житловий масив Тополя-1, 15Л" офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась (лист Дніпровської міської ради №7/22-862 від 27.04.2023).

Відомості про речові права на земельну ділянку ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Дніпровською міською радою, що здійснює розпорядження земельними ділянками на території міста Дніпра, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 у власність чи користування не передавалася.

У подальшому, на підставі акту від 04.08.2020 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. за № 2205 та № 2206 зазначене нерухоме майно ОСОБА_1 передано до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстрой Проперті 2020".

В свою чергу ТОВ "Будстрой Проперті 2020" складено акт від 10.08.2020, на підставі якого передано будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , як внесок зі статутного капіталу ОСОБА_2 , як учаснику, що виходить з товариства.

Як убачається з витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстрой Проперті 2020" з ідентифікаційним кодом 43807627 вперше зареєстроване 09.09.2020, та має єдиного учасника - ОСОБА_2 , що володіє 100 відсотками статутного капіталу. ОСОБА_1 є директором цього товариства, але учасником його не являється (а.с.72-74, Т.1).

Таким чином, акт приймання передачі від 04.08.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ "Будстрой Проперті 2020" та акт приймання передачі від 10.08.2020 між ТОВ "Будстрой Протерті 2020" та ОСОБА_2 містять недостовірну інформацію, оскільки вони укладені з юридичною особою, що не була створена на час їх підписання, відповідно норм чинного законодавства, а також містять недостовірну інформацію щодо членства фізичних осіб у товаристві.

В свою чергу ОСОБА_2 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна до Статутного капіталу ТОВ "Тополь-2" від 01.12.2020 передав будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , як внесок до статутного капіталу ТОВ "Тополь-2".

При цьому на підставі акту приймання передачі частки у статутному фонді ТОВ "Тополь-2" складеному між ОСОБА_2 та ПП "Фенікс" 08.12.2020, ОСОБА_2 безоплатно вийшов зі складу учасників товариства, та на сьогодні єдиним учасником товариства є його засновник - ПП "Фенікс".

На теперішній час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про реєстрацію права власності на комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_1 , за товариством з обмеженою відповідальністю "Тополь-2".

Земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не відводилася ні ОСОБА_3 , ні ТОВ "Будстрой Проперті 2020", ні ОСОБА_2 , ні ТОВ "Тополь-2", оскільки Дніпровською міською радою рішення про відведення цієї земельної ділянки у користування чи у власність зазначеним фізичним та юридичним особам не виносились (лист Дніпровської міської ради № 7/22-862 від 27.04.2023) (а.с. 51, Т.1).

Як вбачається з листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №25132/5/04-36-24-12-13 від 04.07.2023 ТОВ "Будстрой Проперті 2020" та ТОВ "Тополь-2" податкова звітність за землю не подавалась. Згідно поданих податкових декларацій іншими юридичними особами податкові зобов`язання з плати за землю на 2020-2023 роки за земельну ділянку у АДРЕСА_1 , також не нараховувались.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяження не містить відомостей про набуття права власності чи користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , за жодною юридичною чи фізичною особою.

Як вбачається з відомостей, отриманих прокурором на запит, в єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відсутні відомості про реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт ДП 56 від 10.06.2017, як і декларації про готовність об`єкта до експлуатації б/н від 03.10.2017 стосовно об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , замовником ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).

Також Управлінням державного архітектурного-будівельного контролю Дніпровської міської ради підтверджено той факт, що реєстрація цих документів не здійснювалась (лист №10/8-44 від 27.03.2023).

Таким чином, в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_1 на комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_1 , не зважаючи на той факт, що адреса цьому об`єкту в установленому законом порядку не присвоювалася, та декларація про готовність об`єкта до експлуатації б/н від 03.10.2017 уповноваженим органом місцевого самоврядування не реєструвалася та відповідно відсутня їх реєстрація в єдиній державній електронній системі у сфері будівництва, що в свою чергу свідчить про те, що такі будівлі в експлуатацію не введені, та є самочинним будівництвом.

Дніпровська міська рада в листі № 7/11-1680 від 14.08.2023 зазначила, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-1, АДРЕСА_3 , яка не відводилася жодним фізичним та юридичних особам для цієї мети, заперечила проти визнання права власності на таку забудову та вважає, що вказаною забудовою порушено права власника земельної ділянки, та належним способом захисту порушено права є саме знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Дніпропетровською обласною прокуратурою неодноразово скеровувались на адресу Дніпровської міської ради листи (від 03.03.2023 № 15/4-152вих-23, від 20.06.2023 № 15/4-473вих-23), в яких повідомлялось про встановлені факти порушення законодавства при реєстрації права власності та самовільному зайнятті земельної ділянки по на житловому масиві Тополя -1, 15Л в м. Дніпрі, шляхом проведення державної реєстрації речових прав, а також набуття права власності на об`єкти нерухомого майна (реєстраційний номер 101), що є самочинним будівництво на підставі документів, які відповідними органами місцевого самоврядування не видавалися.

Однак, органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку не вжито, що підтверджується листами Дніпровської міської ради №7/22-862 від 27.04.2023, №7/11-1680 від 14.08.2023 та свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог прокурора щодо усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 185 кв. м, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,20 кв. м, магазину літ В-1, загальною площею 55,60 кв. м, торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,40 кв. м, торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,40 кв. м, всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв., висновки суду першої інстанції в частині припинення володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" нерухомим майном: комплекс магазинів, що складається з магазину літ. Б-1, загальною площею 82,20 кв. м, магазину літ В-1, загальною площею 55,60 кв. м, торгового павільйону літ Г-1, загальною площею 13,40 кв. м, торгового павільйону літ. Д-1, загальною площею 13,40 кв. м, всього 4 об`єкти загальною площею 164,60 кв. м, яке розташоване за адресою: м.Дніпро, житловий масив Тополь-1, 15Л, проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., номер 55452549 від 01.12.2020 (номер запису - 39474335) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101 та наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором у даній справі, колегією суддів не перевіряється в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Умовами для кваліфікації нерухомого майна як самочинного будівництва є наявності однієї з наступних ознак :

- майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;

- майно збудоване без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту;

- майно збудоване з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до положень частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, згідно з положеннями законодавства України право на землю реалізується шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, отримання заявником дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про передання у власність чи користування (оренду) визначеної земельної ділянки заявникові, та отримання документів, що посвідчують права заявника на визначену земельну ділянку. Усі перелічені документи можуть свідчити або про вжиття особою заходів до оформлення права на земельну ділянку або про завершення оформлення такого права в установленому законодавством порядку.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Відтак, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом, як необхідних для виникнення права власності.

При цьому, формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Власник земельних ділянок, на яких знаходяться спірні об`єкти нерухомого майна, має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого майна, оскільки, набувши у власність приміщення яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л, ТОВ "Тополь-2" набуло усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому ТОВ "Тополь-2" є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17, від 29.06.2022 у справі № 727/10017/18.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що прокурором заявлено до суду вимогу, що передбачає крайню міру захисту порушеного права згідно ст. 376 ЦК України, якій не передували інші заходи, які б дозволили усунути можливі виявлені порушення, а саме: «… заперечення Відповідача, з обґрунтуваннями щодо відмови Позивачу у задоволенні його позовної вимоги щодо застосування такого способу захисту прав, як зобов`язання Відповідача знести приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, 15Л, були долучені до матеріалів справи як в письмовому вигляді (відзив на позовну заяву та додаткові письмові пояснення від 14.11.2023 року), так і озвучені представником Відповідача в судовому засіданні 15 листопада 2023 року, але господарський суд першої інстанції, у мотивувальній частині рішення, всупереч положенням п.п. 5, 8 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, не відобразив всі аргументи та доводи представника Відповідача у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Так, 14 листопада 2023 року, Відповідач, на підтвердження своєї правової позиції про надмірність такого заходу впливу на Відповідача, як задоволення позовної вимоги Позивача про зобов`язання Відповідача знести приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, 15Л, долучив до матеріалів справи додаткові письмові пояснення, в яких послався на судову практику Верховного Суду по справі №2-3067/11 (постанова від 26 квітня 2023 року), в якій суд прийшов до наступних висновків:

«В свою чергу, колегія суддів зауважує, що сама лише кваліфікація нерухомого майна, як об`єкта самочинного будівництва, не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта.

Так, за правилом частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, законом передбачено. що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

За приписами частини четвертої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню у разі, якщо продовження фізичного існування нерухомого майна (тобто збереження об`єкта) порушує права інших осіб.

Окрім того, за приписами частини сьомої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва (за умови неможливості перебудови чи відмови особи від проведення перебудови) підлягає знесенню також і у разі:

1) істотного відхилення від проекту, обтяженого суперечністю суспільним інтересам або порушенням прав інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем чітко визначено випадки, у яких відповідний орган державної влади має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Отож, приведений перелік позовних вимог, з якими позивач вправі звертатись до суду, застосовується за наявності чітко визначених випадків та є взаємовиключніти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, звертаючись до суду з цим позовом Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради обгрунтовувала позовні вимоги положення частини сьомої статті 376 ЦК України.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як:

- неможливість перебудови об`єкту:

- або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Проте, у даній справі позивачем не надано доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Крім того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Проте, рішення суду щодо проведення перебудови відсутнє.

Колегія суддів звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61- 4332св20), від 27 червня 2022року справі № 723/2158/19 (провадження № 61-20591св21).

Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.»

Беручи до уваги вищевикладене, Відповідач зазначає, що Верховний Суд дійшов до висновку про те, що застосування такого способу захисту прав власника чи користувача земельної ділянки, як зобов`язання відповідача знести збудоване на такій земельній ділянці нерухоме майно, можливе лише у разі, коли використані всі інші передбачені законодавством України заходи щодо реагування (перебудова, відмова забудовника від перебудови, грошова компенсація, відмова від надання такому забудовнику права оренди земельної ділянки під самочинно-збудованим нерухомим майном тощо).

Таким чином, господарський суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, не застосував положення ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України про застосування судової практики Верховного Суду, яка підлягає обов`язковому застосуванню у нашому спірному випадку.

Крім того, звертаємо увагу суду на те, що представник Позивача в судовому засіданні від 15 листопада 2023 року, під звукозапис, визнав той факт, що Дніпровська міська рада не зверталась до жодного з власників приміщення, яке розташоване за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л (в тому числі до останнього - ТОВ «Тополь-2») з пропозицією перебудови чи інших способів захисту свої прав, як власника земельної ділянки під цим приміщенням…» відхиляються колегією суду як такі, що носять характер помилки вибіркових доказів (приховування доказів, помилка неповних доказів) є актом вказівки на окремі випадки або дані, які, здається, підтверджують певну позицію, ігноруючи значну частину даних, які можуть суперечити цій позиції.

Так, за змістом частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.

У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено, і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 904/4339/21.

Проте колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини в цій господарській справі не регулюються положеннями частини 7 статті 376 ЦК України, передумовою застосування якої є істотне відхилення забудовника від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, позаяк у спірних правовідносинах має місце той вид самочинного будівництва (нерухоме майно збудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети), для якого ЦК України не встановлює правила про те, що знесенню передує рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову (схожий за змістом висновок викладено в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18, від 10.04.2024 у справі № 815/2311/15).

Крім того, правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 904/4339/21, від 14.07.2021 у справі № 922/1125/19, від 11.11.2020 у справі № 910/7141/13.

Дніпровська міська рада в листі № 7/11-1680 від 14.08.2023 зазначила, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-1, 15Л, яка не відводилася жодним фізичним та юридичних особам для цієї мети, заперечила проти визнання права власності на таку забудову та вважає, що вказаною забудовою порушено права власника земельної ділянки, та належним способом захисту порушено права є саме знесення самочинно збудованого нерухомого майна (а.с. 59, Т.1).

Колегія суддів зазначає, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 904/4339/21, від 29.05.2024 у справі № 640/17335/21, від 21.09.2023 у справі № 640/6470/19, від 07.09.2023 у справі № 320/6492/19.

Відповідно до листа Дніпровської міської ради від 27.09.2024 №7/11-2209 на виконання доручення міського голови Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було розглянуто клопотання ТОВ «Тополь-2» від 21.10.2021 щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою по ж/м Тополя-1, 15Л (а.с. 65, Т.2). У ході розгляду встановлено, що запитувана земельна ділянка переважно розташована в межах червоних ліній вул. Панікахи, що суперечить ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги», та частково у зоні змішаної багатоквартирної забудови Ж-7; ділянка також знаходиться в охоронних зонах інженерних мереж (газопровід, водовід, електрокабелі). Розміщення будівель комплексу прямо порушує вимоги містобудівної документації, чинного законодавства, будівельних норм і стандартів, у зв`язку з чим підготувати проєкт рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не вбачалося можливим, про що заявника було повідомлено листом від 14.01.2022 № 7/9-62.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів відхиляє заперечення апелянта з приводу того, що знесення майна є крайньою мірою після того як мало б бути застосовано приписи щодо перебудови спірного об`єкту, оскільки вчинення таких заходів можливо лише у випадку наявності відповідного дозволу на виділ земельної ділянки під будівництво компетентними органами. У даному випадку компетентні органи, що здійснюють управління у сфері містобудівної діяльності, архітектурно-будівельного контролю та нагляду заперечили факт можливості розміщення об`єкта на зазначеній території.

Доводи апеляційної скарги про передчасність звернення Позивача до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва, а саме: «…Відповідач декілька разів звертав увагу суду першої інстанції на те, що він 21 жовтня 2021 року звертався до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до п.34 ч.І ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Таким чином, питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою повинно вирішуватися виключно на пленарних засідання відповідної ради (в нашому випадку це Дніпровська міська рада, оскільки земельна ділянка знаходиться в межах міста Дніпро).

Станом на сьогодні, зазначене клопотання ТОВ «Тополь-2» досі не розглянуто пленарним засіданням Дніпровської міської ради, а тому питання щодо надання відповідачу згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під приміщенням, площею 164,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л знаходиться на розгляді у Дніпровської міської ради.

Затягування Дніпровської міською радою питання щодо розгляду зазначеного вище клопотання може бути обумовлено тим, що починаючи з березня 2020 року в Україні було запроваджено карантин, у зв`язку з СОVID-19, а також з тим, що з лютого 2022 року в Україні було запроваджено військовий стан тощо.

Проте зазначені вище обставини не звільняють Дніпровську міську раду від обов`язку розглянути на пленарному засіданні міської ради клопотання ТОВ «Тополь-2» про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки під приміщенням, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л.

Крім того, відповідно до ч.З ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, у випадку задоволення Дніпровською міською радою клопотання ТОВ «Тополь-2» від 21 жовтня 2021 року, Відповідач зможе отримати в оренду земельну ділянку під приміщенням, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л, у зв`язку з чим, відповідно до ч.З ст.376 ЦК України, він зможе «легалізувати» самочинно збудоване нерухоме майно, відповідно до порядку, встановленому в даній статті.

З огляду на викладене, та у відповідності до ч.І та 3 ст. 376 ЦК України, Відповідач наголошував на тому, що Позивач передчасно звернувся до суду з вимогою зобов`язання Відповідача знести приміщення, площею 164,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л, оскільки пленарним засіданням Дніпровської міської ради повинно бути прийнято рішення про надання чи не надання (з обгрунтуванням такої відмови) ТОВ «Тополь-2» згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під цим приміщенням.

Окрім того, звертаємо увагу суду на те, що коли в судовому засіданні від 15 листопада 2023 року постало питання чи звертався Відповідач з зазначеним клопотанням до Дніпровської міської ради, представник Дніпровської міської ради заперечувала той факт, що ТОВ «Тополь-2» звертався з таким клопотанням до міської ради, що говорить про недобросовісну поведінку Дніпровської міської ради по відношенню до Відповідача. В той же час представник Дніпропетровської обласної прокуратури все ж таки підтвердили в тому ж судовому засіданні той факт, що ТОВ «Тополь-2» звертався до Дніпровської міської ради з клопотанням, яке було зареєстровано канцелярією міської ради 21 жовтня 2021 року…» відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Як встановлено матеріалами справи, ТОВ «Тополь-2» дійсно зверталося до Дніпровської міської ради з клопотанням від 21.10.2021 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-1, буд. 15Л. Водночас, відповідно до листа Дніпровської міської ради від 27.09.2024 № 7/11-2209, у процесі розгляду зазначеного клопотання було встановлено, що земельна ділянка, на яку поширюється відповідне звернення, розташована в межах червоних ліній вулиці Панікахи, а також в охоронних та санітарно-захисних зонах інженерних мереж - зокрема водоводу, газопроводу, кабелів електрозв`язку.

Згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» розміщення будь-яких об`єктів, будівель чи споруд у межах червоних ліній не допускається. Крім того, згідно з містобудівною документацією, територія, на якій розташований об`єкт, відноситься переважно до зони транспортної інфраструктури, що виключає можливість використання її під забудову. У зв`язку із цим департаментом по роботі з активами міської ради було зроблено обґрунтований висновок про відсутність можливості підготовки проєкту рішення щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, про що ТОВ «Тополь-2» було повідомлено листом від 14.01.2022 № 7/9-62.

Незважаючи на відсутність доказу направлення вказаного листа, встановлені в ньому обставини не спростовані Відповідачем та підтверджені наявними у справі доказами. Таким чином, надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою в об`єктивному порядку є неможливим через невідповідність вимогам чинного законодавства, містобудівним умовам та технічним нормам.

Відповідно до частини 3 статті 376 Цивільного кодексу України, визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно допускається лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку. Оскільки така умова в даному випадку є невиконаною і не може бути виконаною з огляду на викладені обставини, Відповідач не має правових підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не було належним чином враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) та постанові Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19): «…судом першої інстанції не було прийнято до уваги наступну судову практику, наведену у відзиві на позовну заяву, а саме:

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

... законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному скчаді, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

... не кожне втручання у право мирного володіння майном зумовлює порушення принципу пропорційності. Проте суд апеляційної інстанції не навів жодних мотивів для висновку про порушення справедливого балансу інтересів позивача як власника земельної ділянки та відповідача як її орендаря і про покладення на останнього такого тягаря, який буде надмірним.

Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суд на підставі зібраних доказів мав проаналізувати:

1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини;

2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини;

3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційніш визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва грунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами особи, яка хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61 -20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА _2 знести самочинно побудовані приміщення магазинів, суди виходили лише з того, що рішення суду, на підставі якого земельна ділянка вибула із володіння Дніпровської міської ради, в подальшому скасовано, та не з ясували умов, необхідних для встановлення підстав захисту прав власника земельної ділянки у спосіб знесення самочинної забудови, зокрема, чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету, чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи».

З огляду на викладену судову практику, саме Позивач повинен був обґрунтувати доцільність такого способу захисту, як зобов`язання Відповідача знести приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж./м. Тополя-1, буд. 15Л та довести суду, що таке втручання є пропорційним та єдиновірним. Даний факт можна було б обґрунтувати хоча б тим, що Позивач має наміри побудувати на земельній ділянці, яку він просить звільнити, культурну пам`ятку, соціально-значимий об`єкт інфраструктури тощо, а не просто вимагати від Відповідача знести приміщення, яке на ній збудовано та зареєстровано за Відповідачем, оскільки земельна ділянка являється комунальною власністю…» колегія суддів зазначає, що у вказаних судових актах Верховний Суд дійсно акцентує на необхідності дотримання принципу пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном, а також на тому, що право власності на самочинне будівництво не виникає за відсутності передбачених законом підстав, зокрема правомірного набуття права користування земельною ділянкою. При цьому Велика Палата Верховного Суду чітко зазначає, що державна реєстрація права власності на об`єкт самочинного будівництва не змінює його правового режиму і не виключає застосування положень частини четвертої статті 376 ЦК України щодо обов`язку такого знесення за позовом власника земельної ділянки.

Судом першої інстанції у цій справі встановлено, що об`єкт нерухомості збудовано на земельній ділянці комунальної власності, яка не була надана у користування у встановленому законом порядку. За таких обставин об`єкт є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України, а позовна вимога власника (розпорядника) земельної ділянки про його знесення є належним способом захисту права.

Щодо доводів Відповідача про необхідність додаткової перевірки критерію пропорційності та балансу інтересів, суд апеляційної інстанції зазначає, що саме чинне законодавство, зокрема положення статті 376 ЦК України, встановлює пріоритет інтересів власника земельної ділянки над інтересами особи, яка здійснила самочинне будівництво. При цьому Відповідач не навів жодних доказів, які б свідчили про надмірність тягаря у вигляді знесення споруди, або про наявність обставин, що виправдовують легалізацію самочинного будівництва (наприклад, добросовісне користування земельною ділянкою, згода власника, наявність суспільного інтересу тощо). Навпаки, матеріали справи свідчать, що об`єкт збудовано без правових підстав, а отримання дозволу на оформлення землекористування не можливе з об`єктивних причин - через невідповідність місця розташування споруди вимогам містобудівної документації, будівельних норм та розташування ділянки в межах червоних ліній.

Крім того, наведені Відповідачем судові рішення не встановлюють загального обов`язку суду з`ясовувати наявність публічного інтересу чи альтернативної мети використання земельної ділянки у кожному випадку знесення самочинного будівництва. Зазначене було предметом оцінки у конкретних справах за обставин, що відрізняються від даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не здійснив належного аналізу щодо визначення розміру земельної ділянки, яку Позивач просить звільнити, а саме: «…суд першої інстанції не проаналізував доводи Відповідача стосовно самостійно визначеного Позивачем розміру земельної ділянки, яку він просить звільнити.

Так, Верховний суд у постанові від 21.01.2019 року по справі № 910/22093/17 прийшов до наступних висновків:

« 4.5. За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель " самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 Земельного кодексу України).

4.6. Як убачається з матеріалів справи, відмовляючи у задоволенні заявлених на підставі статей 152, 212 Земельного кодексу України позовних вимог, суди попередніх інстанцій установили, що підставою користування земельною ділянкою є набуття та реєстрація ФОП Гсірькавим А. Б. права власності на нерухоме майно на підставі укладеного у 2005 році договору купівлі - продажу нерухомого майна, а також згідно із судовим рішенням від 08.11.2010 у справі № 35/521 (яке набрало законної сили).

У зв`язку із викладеним, суди дійшли висновку, що з огляду на вжиття відповідачем заходів з оформлення спірної земельної ділянки та відсутності у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку, користування цією земельною ділянкою не підставою для застосування до нього полооісень статті 212 Земельного кодексу України.

4.7. Верховний Суд вважає за необхідне також зазначити, що за змістом статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення з позовом до суду - 08.12.2017) правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспореная і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

4.8. Разом з цим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що як убачається зі змісту позовної заяви, Київська міська рада звернулася до суду із вимогою про зобов`язання ФОП Гарьксівого А. Б. звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,2388 га на вул. Автотранспортній (біля будинку № 6) у Дарницькому районі міста Києва та повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Київська міська рада послалася на встановлення факту самовільного зайняття ФОП Гарькавим А. Б. (акт обстеження земельної ділянки від 10.10.2017 № 17-1588-02).

Так, як було установлено судами попередніх інстанцій, в акті обстеження земельної ділянки від 10.10.2017 № 17-1588-02 зазначено, що під час обстеження 03.12.2014 установлено, зокрема, що на частині земельної ділянки орієнтовною площею 0,074 га розташована проїзна частина вул. Автотранспортної, а інша частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,1650 га частково огороджена, охороняється і на ній розташовано будівлі та тимчасові споруди для охорони і господарських потреб. За змістом акта обстеження будівлі СТО (літ. К і Л) перебувають у приватній власності ОСОБА_4 на підстав свідоцтва про право власності від 18.06.2014.

Проте із цього акта обстеження земельної ділянки від 10.10.2017 № 17-1588-02, на який в обґрунтування своїх вимог посилається Київська міська рада, не убачається, що належні Гарькавому А. Б. будівлі СТО (літ. К і Л) розташовано саме на земельній ділянці орієнтовною площею 0,1650 га, а також не убачається, що саме нерухоме майно (будівлі та тимчасові споруди для охорони та господарських потреб), як це зазначено в акті обстеження земельної ділянки, належать саме відповідачеві.

4.9. Крім того, зі змісту наявного у матеріалах справи акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 01.12.2017 № 17-0108-02 убачається, що за результатами перевірки установлено, зокрема, що частину земельної ділянки на АДРЕСА_4 орієнтовною площею 0,16 га огороджено, на ділянці розміщені будівлі та споруди, які перебувають у приватній власності ОСОБА_4 , рішення Київською міською радою щодо передачі земельної ділянки у власність (користування) ОСОБА_4 не приймалося, документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою, не зареєстровано.

4.10. Проте звертаючись із позовом до суду, Київська міська рада просила зобов`язати ФОП ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд, зазначаючи орієнтовну площу земельної ділянки - 0,2388 га.

Отоісе, Київською міською радою заявлено вимогу про звільнення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2388 га та надано при цьому на підтвердження своїх вимог документи, в яких визначено площу спірної земельної ділянки -0,16 га.

4.11. При цьому за змістом статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування. із визначеними щодо неї правами.

Під місцем розташування розуміють певне розташування об`єкта у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше, за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив`язці до наявної геодезичної межі. Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

Проте звертаючись із вимогою про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,2388 га на вул. Автотранспортній (біля будинку № 6), фактичних меж такої земельної ділянки з її точними координатами, точним розташуванням і точним розміром Київська міська рада не довела, що унеможливлює висновок про самовільне зайняття конкретної земельної ділянки або її частини.

Крім того, зі змісту акта обстеження земельної ділянки від 10.10.2017 № 17-1588- 2 та акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 01.12.2017 №17- 0108-02 убачається, що додатком є план-схема. Водночас матеріали справи не містять таких документів.»

Єдиним аргументом Позивача про визначений ним розмір земельної ділянки, яку він просить звільнити, є те, що такий розмір було зазначено в технічному паспорті, долученому ним до позовної заяви.

На думку Відповідача даний аргумент суд не повинен був приймати до уваги через те, що технічний паспорт має тільки приблизні розміри земельної ділянки, на якій встановлено нерухоме майно.

В свою чергу єдиним документом, який би обгрунтовував розмір земельної ділянки, яку Позивач просить звільнити, був би акт обстеження земельної ділянки, який повинен в свою чергу містити координати земельної ділянки, її встановлені межі, розмір тощо.

Суд першої інстанції проігнорував і ці аргументи Відповідача, не надавши їм жодної реальної оцінки…» колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, Відповідач у своїй апеляційній скарзі послався на постанову Верховного Суду від 21.01.2019 року у справі № 910/22093/17, вказуючи, що у відсутність документів, якими було б визначено координати, межі та площу спірної земельної ділянки, унеможливлює задоволення позовних вимог.

Однак колегія суддів зазначає, що у вказаній справі позивач зазначив одну площу спірної земельної ділянки (0,2388 га), натомість у матеріалах справи були надані документи, в яких фігурувала інша площа (0,16 га), при цьому не було підтверджено, що споруди відповідача дійсно розміщені в межах саме заявленої ділянки. Вказане і стало підставою для відмови в позові.

На відміну від вказаної ситуації, у даній справі предмет позову визначено за адресою, технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна та фактом його розміщення на земельній ділянці комунальної власності без правових підстав. Об`єкт нерухомості, щодо якого заявлено вимогу про знесення, знаходиться у фактичному користуванні Відповідача, при цьому жодного доказу, що посвідчує право користування цією земельною ділянкою, останній суду не надав. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив цей факт на підставі належних доказів, зокрема технічного паспорту/

Аргументи Відповідача щодо недопустимості використання технічного паспорта для встановлення меж земельної ділянки є безпідставними, оскільки зазначений документ був використаний не з метою оформлення прав на землю, а як доказ фактичного розташування об`єкта нерухомого майна. Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, межі земельної ділянки формуються у процесі кадастрової реєстрації, проте сам факт порушення прав землевласника або розпорядника може бути доведено і іншими допустимими доказами, зокрема доказами фактичного користування частиною земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

05.03.2024 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення скаржника, в яких викладено узагальнення судової практики та висновків Верховного Суду з питань усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести нерухоме майно: «…Відповідно до статті 42 ГПК України та на підтвердження доводів ТОВ «Тополь-2» щодо задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2023 року, просимо суд врахувати під час винесення постанови по даній справі наступні висновки Верховного суду:

1. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, суд прийшов до наступного висновку:

«Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.»

2. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що

«Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суд на підставі зібраних доказів мав проаналізувати:

1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини;

2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини;

3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами особи, яка хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини».

3. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що

«задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов 'язання ОСОБА_2 знести самочинно побудовані приміщення магазинів, суди виходили лише з того, що рішення суду, на підставі якого земельна ділянка вибула із володіння Дніпровської міської ради, в подальшому скасовано, та не з`ясували умов, необхідних для встановлення підстав захисту прав власника земельної ділянки у спосіб знесення самочинної забудови, зокрема, чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету, чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи».

4. У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 592/4105/16-ц зазначено, що

«знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».

5. В постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 729/660/20, суд прийшов до наступного висновку:

«У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинну збудовану прибудову літ. а4 до житлового будинку, тобто застосувати крайній захід впливу на забудовника, тоді як відповідно до наданих позивачем доказів спірна прибудова частково розташована на земельній ділянці, на якій були розміщені веранда літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3, які виділені ОСОБА_3 у власність згідно із судовим рішенням.

Суди вірно врахували, що ОСОБА_1 не заявляла клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для з 'ясування можливості/неможливості перебудови самочинної прибудови літ. а4, ганку літ. а5 та навісу літ. Н, зокрема приведення нерухомості до попереднього стану, що існував на момент постановлення ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 січня 2019 року, яким ОСОБА_3 виділено у власність, зокрема, веранду літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3.

Встановлення обставин щодо можливості проведення перебудови об`єкта самочинного будівництва має істотне значення, оскільки дозволить встановити пропорційність між законним інтересом ОСОБА_1 та застосуванням такого способу захисту її права власності як знесення самочинного будівництва - прибудови літ. а4 до житлового будинку, з однієї сторони, та інтересів ОСОБА_3 , з іншої, з огляду на те, що знесення споруди є крайнім заходом, а також на те, що спірна прибудова частково розташована на тій частині земельної ділянки, на якій були розміщені веранда літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3, які виділені у власність ОСОБА_3 згідно із судовим рішенням.

Відповідно позивач не довела існування нагальної потреби і єдиної можливості захисту її порушених прав лише у такий виключний спосіб як знесення самочинного будівництва.

З вимогою про здійснення відповідачем перебудови спірного майна позивач не зверталася, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З урахуванням викладених обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позивачем наявності підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на забудовника як знесення самочинного будівництва, які не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, сформульованим у наведених заявником у касаційній скарзі постановах.»

6. В постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі №520/9539/13, суд прийшов до наступного висновку:

«Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

У постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 404/8750/15 (провадження № 61-19614св18), від 03 липня 2019 року у справі № 493/1156/15-ц (провадження № 61-28461св18), від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц (провадження № 61-8737св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20), Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17, викладено правовий висновок, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.»

7. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 викладено правовий висновок про те, що

«знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.»

8. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (ІVапоVа апгї Ске^ке2ОV V. Виїдагіа) (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

9. У постанові Верховного суду від 26 квітня 2023 року по справі №2-3067/11 суд прийшов до наступних висновків:

«В свою чергу, колегія суддів зауважує, що сама лише кваліфікація нерухомого майна, як об`єкта самочинного будівництва, не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта.

За приписами частини четвертої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню у разі, якщо продовження фізичного існування нерухомого майна (тобто збереження об`єкта) порушує права інших осіб.

Окрім того, за приписами частини сьомої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва (за умови неможливості перебудови чи відмови особи від проведення перебудови) підлягає знесенню також і у разі:

1) істотного відхилення від проекту, обтяженого суперечністю суспільним інтересам або порушенням прав інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов 'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем чітко визначено випадки, у яких відповідний орган державної влади має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Отож, приведений перелік позовних вимог, з якими позивач вправі звертатись до суду, застосовується за наявності чітко визначених випадків та є взаємовиключними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, звертаючись до суду з цим позовом Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради обґрунтовувала позовні вимоги положення частини сьомої статті 376 ЦК України.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як:

- неможливість перебудови об`єкту;

- або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Проте, у даній справі позивачем не надано доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Крім того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Проте, рішення суду щодо проведення перебудови відсутнє.

Колегія суддів звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року _у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61-4332св20), від 27 червня 2022 року справі № 723/2158/19 (провадження № 61-20591св21).

Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.»

З огляду на викладену вище багаточисельну судову практичну, суди сформували чітку позицію, щодо того, що усунення перешкод власнику (користувачу) земельної ділянки, шляхом зобов`язання особи, яка самовільно зайняла таку земельну ділянку, знести нерухоме майно, що на ній збудовано (будується), є крайнім заходом впливу на забудовника (крайньою мірою) і можливо лише тоді, коли були вичерпані інші заходи впливу.

Саме позивач - власник (користувач) земельної ділянки повинен довести суду (з наведенням відповідних доказів) позицію щодо того, що іншим способом впливу на забудовника, ніж зобов`язання його знести нерухоме майно, неможливо поновити його порушуване право.

Крім того, Верховний суд у наведених вище постановах виснував про те, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача знести нерухоме майно, що збудовано (будується) на самовільно-зайнятій земельній ділянці можливо тільки у випадку коли особа, яка здійснила істотне порушення будівельних норм та правил, відмовляється здійснити перебудову такого нерухомого майна або коли така перебудова є неможливою.

Також, згідно наведеної вище судової практики, суд під час ухвалення рішення про задоволення вимоги про знесення нерухомого майна, повинен виходити з пропорційності між законним інтересом власника (користувача) земельної ділянки та застосуванням такого способу захисту її права власності, як знесення самочинного будівництва…».

Колегія суддів зазначає, що наведена судова практика зводиться до єдиної усталеної правової позиції, відповідно до якої усунення перешкод власнику (користувачу) земельної ділянки шляхом зобов`язання особи, яка самовільно зайняла таку земельну ділянку, знести збудоване (або таке, що будується) на ній нерухоме майно, є крайнім заходом впливу на забудовника. Такий захід може бути застосований лише за умови, що були вичерпані всі інші передбачені законом способи реагування, і доведено неможливість поновлення порушених прав менш обтяжливими засобами.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Колегія суддів відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином дослідив надані сторонами докази, обрав співмірний і ефективний спосіб захисту порушеного права та дійшов обґрунтованого висновку про його відповідність принципам законності й пропорційності.

Щодо заперечень ТОВ "Тополь-2" стосовно того, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не дотримався вимог процесуального законодавства в частині належного мотивування судового акта, зокрема у зв`язку з відсутністю у мотивувальній частині рішення обґрунтування причин неврахування доводів та аргументів Відповідача, викладених у додаткових письмових поясненнях від 14 листопада 2023 року з посиланням на відповідну практику Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 238 Господарського процесуального кодексу України, мотивувальна частина рішення має містити, зокрема, оцінку доводів сторін, за винятком випадків, коли такі доводи є явно необґрунтованими, не відносяться до предмета спору або суперечать законодавству чи усталеній судовій практиці.

За текстом рішення господарського суду Дніпропетровської області від від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 зазначено: «…Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшли додаткові пояснення у справі (вх. суду № 58430/23 від 14.11.2023), в яких він просить суд залишити позовні вимоги без задоволення, посилаючись на таке:

- обов`язок щодо знесення самочинного будівництва покладається саме на особу, яка здійснила таке самочинне будівництво. В даній ситуації, приміщення, яке просить знести позивач, площею 164,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було побудоване та зареєстроване за Семенюком Є.В., який і отримав спірну декларацію про введення об`єкта в експлуатацію. В подальшому, Семенюк Є.В. здійснив відчуження зазначеного приміщення на користь ТОВ "Будстрой Проперті 2020", який потім передав зазначене нерухоме майно на користь Туркіна О.В. Нарешті, ОСОБА_2 у грудні 2020 року здійснив відчуження зазначеного приміщення на користь ТОВ "Тополь-2", який станом на сьогоднішній день жодних перепланувань чи будівельних робіт в цьому приміщенні не проводив, що підтверджується наданою позивачем копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України обов`язок щодо знесення самочинно побудованого нерухомого майна покладається саме на ОСОБА_1 , а не на інших тимчасових чи останнього власника, як того просить позивач;

- ТОВ "Тополь-2" стало добросовісним набувачем приміщення, яке просить знести позивач, не знаючи при цьому про обставини, на які посилається позивач. Наразі відповідач не тільки втрачає нерухоме майно, власником якого він став ще в 2020 році (3 роки назад), а ще й від нього вимагають знести таке майно, яке він не будував, не робив в ньому жодних перепланувань тощо, що покладає на нього додаткові фінансові витрати, пов`язані з таким знесенням;

- відповідач 21.10.2021 звертався до Дніпровської міської ради з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою. Станом на сьогодні, зазначене клопотання ТОВ "Тополь-2" так і не було розглянуто пленарним засіданням Дніпровської міської ради, а тому питання щодо надання відповідачу згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під приміщенням, площею 164,6 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-1, буд. 15Л, залишається не вирішеним. З огляду на викладене, та у відповідності до частини 1 та 3 статті 376 Цивільного кодексу України, позивач передчасно звернувся до суду з вимогою зобов`язання відповідача знести приміщення, площею 164,6 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-1, буд. 15Л, оскільки пленарним засіданням Дніпровської міської ради може бути прийнято рішення про надання ТОВ "Тополь-2" згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під цим приміщенням;

- законом передбачено, що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку;

- законодавцем чітко визначено випадки, в яких відповідний орган державної влади має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення. Отож, приведений перелік позовних вимог, з якими позивач вправі звертатись до суду, застосовується за наявності чітко визначених випадків та є взаємовиключними;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності;

- застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та неспівмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності;

- зважаючи на те, що позивач не використав інші механізми впливу на забудовника чи хоча б на останнього власника приміщення, яке він просить знести, то його позовна заява є передчасною, що в свою чергу дає підстави для застосування в даних спірних правовідносинах судової практики, наведеної вище…».

Факт того, що суд першої інстанції прямо не навів аналіз усіх наведених прикладів судової практики, не свідчить про їх ігнорування, а відображає реалізацію дискреції суду щодо визначення меж та ступеня необхідної деталізації мотивувальної частини рішення з огляду на обсяг та значущість наведених доводів.

Крім того, слід враховувати, що закон не зобов`язує суд повторювати в рішенні кожен аргумент сторони, якщо він не має істотного значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини у пункті 6 рішення від 05 жовтня 2023 року у справі «Леонтьєв та інші проти України» (Leontyev and оthers v. Ukraine) виснував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09 грудня 1994 року у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47; від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, пункт 25; від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18, 19).

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Отже, судова колегія дійшла виснує, що доводи апеляційної скарги Відповідача щодо порушення вимог статті 238 ГПК України є безпідставними, оскільки рішення суду першої інстанції в цілому відповідає встановленим процесуальним вимогам щодо його змісту, логічної побудови та належного обґрунтування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні господарського суду Дніпропетровської області, яке є предметом апеляційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 8 052,00 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тополь-2" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2023 у справі №904/5072/23 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.07.2025

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус