ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2764/24

Розглянувши матеріали справи за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів»

про зобов`язання вчинити певні дії

За зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів»

до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

про стягнення 4 097 961,43 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

Від позивача (відповідач за зустрічним позовом): Перевозник П.М.

Від відповідача (позивач за зустрічним позовом): Гудименко Ю.О.

Обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» про зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення 4 097 961,43 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.11.2024 відкрито провадження у справі № 911/2764/24 за правилами загального позовного провадження.

У первісному позові Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» просить зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» вчинити певні дії, а саме: повернути зі зберігання 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн. та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн.

В ході підготовчого провадження відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував та одночасно з відзивом подав зустрічний позов, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» просить стягнути з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 4 097 961,43 грн. заборгованості за послуги зберігання за період з травня по жовтень 2024 року.

Також позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) подавались заяви про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом, у яких позивач за зустрічним позовом збільшував суми заборгованості у зв`язку зі збільшенням періоду надання послуг зі зберігання.

З врахуванням поданих позивачем за зустрічним позовом заяв про збільшення позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» у зустрічному позові просить стягнути з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 6 878 609,39 грн. заборгованості за послуги зберігання за період з травня (з 08.05.2024) 2024 року по лютий (28.02.2025) 2025 року.

В ході підготовчого провадження у справі № 911/2764/24 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

В ході підготовчого провадження у справі № 911/2764/24 позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у первісній позовній заяві, заперечував проти зустрічного позову. Відповідач заперечував проти первісного позову, підтримав вимоги за зустрічним позовом з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог. Також сторони зазначили про те, що ними повідомлено про всі обставини справи, які їм відомі, та надані суду всі наявні у них докази.

На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/2764/24 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.03.2025 закрито підготовче провадження у справі № 911/2764/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.04.2025.

У судовому засіданні 09.04.2025 оголошувалась перерва у розгляді справи по суті на 19.05.2025.

У судовому засіданні 19.05.2025 позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у первісній позовній заяві, заперечував проти зустрічного позову. Відповідач заперечував проти первісного позову, підтримав вимоги за зустрічним позовом з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 19.05.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулось до суду з позовом про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» вчинити певні дії, а саме: повернути зі зберігання 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн. та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн.

Відповідач подав відзив, у якому заперечував позовні вимоги, стверджуючи про правомірність неповернення речей зі зберігання у зв`язку з наявні підстав для притримання виконання зобов`язання через наявність у Поклажодавця простроченої заборгованості за послуги зберігання.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідачем одночасно з відзивом подано зустрічний позов, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» просить стягнути з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» заборгованість за послуги зберігання (з врахуванням поданих позивачем за зустрічним позовом заяв про збільшення позовних вимог) в загальній сумі 6 878 609,39 грн. заборгованості за послуги зберігання за період з травня (з 08.05.2024) 2024 року лютий (28.02.2025) 2025 року.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) заперечував вимоги за зустрічним позовом, зазначаючи, що у наведений період послуги зі зберігання не замовляв, його речі (зерно) перебували у Зберігача (позивача за зустрічним позовом) поза волею Поклажодавця у зв`язку з неправомірною відмовою Зберігача їх видати зі зберігання, що спричинило виникнення та збільшення заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується, що між Акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (позивач, Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» (відповідач, Зберігач або Зерновий склад) були укладені Договори складського зберігання зерна від 29.07.2020 № 1 (далі Договір - 1) та від 26.07.2021 № 2-Х (далі Договір - 2), разом надалі Договори, які є однаковими за змістом, умовами та правовою природою.

Відповідно до п. 1.1. укладених сторонами Договорів Поклажодавець зобов`язаний передати зерно, а Зерновий склад зобов`язаний прийняти його на зберігання на умовах, визначених Договором.

Згідно з п. 1.3. Договорів кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються Зерновим складом Поклажодавцю відповідно до умов Договору.

Умовами п. 1.4. Договорів визначено, що Зерновий склад знаходиться за адресою: Київська бл., м. Фастів, вул. Кожанське шосе.

Відповідно до п. 3.2. Договорів Зерновий склад видає Поклажодавцю складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після передачі зерна на зберігання, якщо інше не вказано в письмовому зверненні Поклажодавця.

Згідно з п. 10.6. Договорів Зерновий склад зобов`язаний у передбаченій законом (письмова та електронна) формі надати інформацію, що пов`язана з господарськими відносинами сторін за Договором, до Реєстру складських документів на зерно згідно зі ст. 45 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» від 04.07.2002 № 37-IV; Порядку ведення основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, і реєстру зернового складу, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 11.08.2005 № 374.

Додатковою угодою № 1 від 29.07.2020 до Договору - 1 та Додатковою угодою № 1 від 26.07.2021 до Договору - 2 (надалі Додаткові угоди 1), сторони внесли зміни та доповнення до Договорів. Вказані Додаткові угоди 1 є аналогічними за змістом та умовами.

Згідно з п. 30 Додаткової угоди № 1 від 29.07.2020 до Договору - 1 та п. 31 Додаткової угоди № 1 від 26.07.2021 до Договору - 2 у випадку виникнення суперечностей, розбіжностей або різночитання між положеннями цих Додаткових угод 1 та відповідними положеннями Договорів, пріоритет мають положення Додаткових угод 1.

Пунктом 7 Додаткових угод 1 визначено, що на письмову вимогу Поклажодавця Зерновий склад зобов`язаний не пізніше 3 (трьох) календарних днів з моменту пред`явлення такої вимоги забезпечити доступ представників Поклажодавця безпосередньо на Зерновий склад, де зберігається зерно Поклажодавця, з метою перевірки умов зберігання, його наявності, якості, а також відбору проб, за умови пред`явлення документів, що підтверджують їх повноваження.

Відповідно до п. 8 Додаткових угод 1 Зерновий склад зобов`язується щомісячно до 5 числа надавати Поклажодавцю довідку станом на 1 число про кількісну наявність зерна, яке знаходиться на зберіганні.

Згідно з п. 9 Додаткових угод 1 оплата послуг здійснюється щомісяця в робочі дні шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку Поклажодавця на поточний рахунок Зернового складу у строк до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем надання послуг. Підставою для оплати є оригінали актів виконання робіт та рахунки, що виставляються Зерновим складом.

Умовами п. 30 Додаткової угоди № 1 від 29.07.2020 до Договору - 1 та п. 24 Додаткової угоди № 1 від 26.07.2021 до Договору - 2 визначено, що при закінченні терміну (строку) зберігання або терміну (строку) дії Договору будь-які види санкцій (включаючи, але не обмежуючись: штрафи, пені, підвищення тарифу тощо, а також надання будь-яких оздоровчих послуг, послуг по інвентаризації зерна, фумігації, переміщення тощо, пов`язаних із закінченням терміну (строку) зберігання та/або терміну (строку) дії Договору в односторонньому порядку до Поклажодавця не застосовуються, якщо інше не передбачено законодавством України.

Додатковою угодою № 7 від 30.06.2023 сторони внесли зміни до Договору - 1 та визначили, що строк зберігання зерна до 31.12.2023, а Договір - 1 діє до 31.12.2023 включно, а в частині розрахунків до повного виконання.

Аналогічно, Додатковою угодою № 8 від 30.06.2023 сторони внесли зміни до Договору - 2 та визначили, що строк зберігання зерна до 31.12.2023, а Договір - 2 діє до 31.12.2023 включно, а в частині розрахунків до повного виконання.

Електронним листом від 24.11.2023 та листом від 06.03.2024 № 130-4-19/536 позивач звертався до відповідача з пропозицією щодо продовження строку зберігання зерна за Договорами, але відповідач не прийняв цю пропозицію.

Після 31.12.2023 відповідач припинив щомісячно надавати позивачу рахунки на оплату, акти надання послуг та довідки про кількість зерна, яке перебуває на зберіганні у відповідача за Договорами.

Як зазначає позивач (за первісним позовом), на момент звернення до суду у відповідача знаходилось:

- 65 980 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 1;

- 1 602 800,00 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2

- 589 706,00 кг пшениці 4 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2.

Отже, всього у відповідача знаходиться 1668 780 кг кукурудзи 3 класу (65 980 + 1602 800,001 668 780 кг) та 589 706,00 кг пшениці 4 класу, що належать позивачу.

Знаходження у відповідача вказаної кількості зерна позивача підтверджується:

- виданою відповідачем довідкою від 02.01.2024 № 12;

- витягом з Реєстру складських документів на зерно від 05.097.2024 № 15861 (серія ДП №004525), що підтверджує знаходження у відповідача 65 980 кг кукурудзи 3 класу за Договором - 1;

- складською квитанцією на зерно від 13.12.2021 № 218 (серія ББ № 835571), що підтверджує знаходження у відповідача 562 750 кг кукурудзи 3 класу за Договором - 2;

- складською квитанцією на зерно від 21.12.2021 № 227 (серія ББ № 835581), що підтверджує знаходження у відповідача 1040 050 кг кукурудзи 3 класу за Договором - 2;

- складською квитанцією на зерно від 15.12.2021 № 223 (серія ББ № 835576), що підтверджує знаходження у відповідача 614 390 кг пшениці 4 класу за Договором - 2;

- наданими відповідачем розрахунками плати за фактичний час зберігання зерна;

- листом відповідача від 18.03.2024 № 18.

Згідно бухгалтерської довідки від 09.10.2024 станом на 01.10.2024 (період, що передував поданню позову) балансова вартість належного позивачу зерна, яке знаходиться у відповідача, становить: 1668 780 кг кукурудзи 3 класу 14 823 563,88 грн. без урахування ПДВ, та 589 706,00 кг пшениці 4 класу 7046 418,69 грн. без урахування ПДВ, що відповідає оборотно-сальдовим відомостям по рахунках 280 та 281.

Позивач (за первісним позовом) зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо повернення вищевказаного зерна та просив відповідача надати графік відвантаження цього зерна і рахунки на оплату послуг з його відвантаження, що підтверджується листами позивача та заявами на відвантаження зерна:

- від 04.04.2024 № 130-4-19/818,

- від 22.05.2024 № 130-4-19/1260,

- від 22.05.2024 № 130-4-19/1258,

- від 22.05.2024 № 130-4-19/1259,

- від 28.06.2024 № 130-4-19/1641,

- від 28.06.2024 № 130-4-19/1642.

Позивач наголошує, що з огляду на норми ст. 35 Закону України «Про зерно та ринок в Україні» та ст. 953 Цивільного кодексу України, відповідач (Зберігач) зобов`язаний на першу вимогу позивача повернути йому зерно, передане на зберігання. Також відповідні норми не містять жодних виключень, які б звільняли відповідача від виконання цього обов`язку.

Однак, відповідач (за первісним позовом) зерно позивачу не повернув і не надав графік його відвантаження, чим позбавив позивача можливості забрати зерно зі зберігання.

Згідно з п. 7 Додаткових угод 1 на письмову вимогу позивача відповідач зобов`язаний не пізніше 3 (трьох) календарних днів з моменту пред`явлення такої вимоги забезпечити доступ представників позивача безпосередньо на зерновий склад, де зберігається зерно, з метою перевірки умов зберігання зерна, його наявності, якості, а також відбору проб.

Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 959 Цивільного кодексу України, згідно якої товарний склад зобов`язаний надавати поклажодавцеві можливість оглянути товар або його зразки протягом усього часу зберігання, а якщо предметом зберігання є речі, визначені родовими ознаками, взяти проби та вжити заходів, необхідних для забезпечення його схоронності.

З метою перевірки наявності, кількості та якості (відбору проб) зерна, переданого на зберігання відповідачу, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про надання доступу до цього зерна, що підтверджується листами позивача від 28.06.2024 № 130-4-19/1634, від 16.07.2024 № 130-4-2303/2-19/1810, від 22.07.2024 № 130-4-19/1848.

Однак, відповідач не надав позивачу доступу та можливості оглянути зерно, а також перевірити його наявність, кількість і якість.

Листом від 14.03.2024 № 130-4-19/599 позивач просив відповідача надати попередні акти-розрахунки на зерно, однак відповідач не надав позивачу запитувані акти-розрахунки на зерно.

Крім того, позивач у первісному позові зазначає, що після закінчення Договорів зберігання - 31.12.2023, відповідач припинив щомісячно самостійно надавати позивачу рахунки на оплату та акти надання послуг, з огляду на що, у позивача були відсутні підстави для оплати таких послуг.

При цьому, як зазначає позивач, відповідач надавав рахунки на оплату виключно у відповідях на листи позивача, несвоєчасно та нерегулярно.

Зокрема, у відповідь на лист позивача від 06.03.2024 № 130-4-19/536 відповідач разом із листом від 18.03.204 № 18 направив позивачу рахунки від 18.03.2024 № № 18 та 19 на оплату за зберігання зерна за період з 01.01.2024 по 15.03.2024.

У відповідь на лист позивача від 04.04.2024 № 130-4-19/818 відповідач разом із листом від 09.04.204 № 09/04/24 направив позивачу рахунки від 08.04.2024 № № 32 та 33 на оплату за зберігання зерна за період з 16.03.2024 по 08.04.2024.

Крім того, разом із листом від 19.04.204 № 19/04-2024 відповідач направив позивачу рахунки від 19.04.2024 № № 34 та 35 на оплату послуг зберігання зерна за період з 09.04.2024 по 22.04.2024.

Позивач зазначає, що повністю оплатив отримані від відповідача рахунки, що підтверджується платіжними інструкціями від 18.01.2024 № № 18, 19, 21 та 26, від 05.03.2024 № № 51 та 52, від 24.04.2024 № № 100, 103, 105 та 107, від 21.05.2024 № № 163 та 164.

Також, за платіжними інструкціями від 21.05.2024 № № 166 та 167 позивач здійснив авансові платежі на суму 301 236,86 грн. (292 436,44 + 8 800,42) в якості передплати за майбутні послуги зберігання зерна в період з 23.04.2024 по 31.05.2024.

У зв`язку з чим, позивач стверджує, що станом на дату звернення позивача, як Поклажодавця, до відповідача, як Зберігача, з вимогами про повернення зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1260 та листами на відвантаження зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1258 та № 130-4-19/1259, позивач не мав заборгованості перед відповідачем за зберігання зерна, до того ж вжив заходів щодо оплати за майбутні послуги зберігання зерна, всього за період з 23.04.2024 по 31.05.2024 в сумі 301 236,86 грн.

Однак, не зважаючи на здійснення позивачем оплат та відсутність заборгованості перед відповідачем, відповідач зерно позивачу не повернув і не надав графік його відвантаження, чим позбавив позивача можливості забрати зерно зі зберігання.

В той же час, як зазначає позивач (за первісним позовом), після отримання вищевказаних грошових коштів, відповідач листом від 30.05.2024 № 30/05/2024 повідомив позивача про те, що відповідач в односторонньому порядку заднім числом (з 01.05.2024) на підставі власного Наказу № 10 від 26.04.2024 вирішив збільшити у 3 рази (з 3,42 грн. до 10,26 грн.) вартість послуг зберігання зерна.

Позивач вважає такі дії відповідача недобросовісними та протиправними, такими, що були спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань з повернення речей зі зберігання шляхом маніпулятивних дій по збільшенню заборгованості, як підстави неповернення речей та наживи внаслідок протиправного утримання речей позивача у себе на зберіганні.

У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення зерна зі зберігання, безпідставного утримання належного позивачу майна та штучного створення умов для «безкінечного» нарахування заборгованості за послуги зі зберігання, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів, звернувся до суду з позовом про спонукання відповідача до виконання обов`язку з повернення зерна зі зберігання.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач стверджує, що з урахуванням усіх змін до Договорів зберігання, строк зберігання зерна за Договорами закінчився 31.12.2023. Оскільки позивачем сплачено заборгованість за послуги зберігання, надані за період дії Договорів 05.03.2024, в частині розрахунків Договори закінчилися 05.03.2024.

Як зазначає відповідач, з 01.01.2024 (в частині розрахунків з 05.03.2024) відносини між сторонами відбувались виключно на підставі чинного законодавства України.

Відповідач стверджує, що жодного разу не відмовляв позивачу у відвантаженні зерна, не притримує зерно, так само як і жодним чином не ставив і не ставить під сумнів право власності позивача на зерно.

При цьому, відповідач зазначає, що мав достатні підстави вважати, що позивач не виконає свої фінансові зобов`язання, які базуються на попередніх грубих порушеннях позивачем ще діючих Договорів шляхом систематичного ігнорування неодноразових звернень відповідача, відсутністю будь-якої конструктивної комунікації ще з листопада 2023 року.

Відповідач у відзиві зазначає, що не погодив продовження Договорів та граничних строків зберігання у зв`язку з наявністю заборгованості позивача та попереджав, що Поклажодавець зобов`язаний забрати зерно із зернового складу не пізніше останнього дня граничного строку зберігання, тобто до 31.12.2023 включно, після чого у Зберігача відсутній обов`язок щодо зберігання.

З посиланням на норму ч. 3 ст. 28 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» відповідач зазначає, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії договору складського зберігання зерна не забрав зерно назад, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Також відповідач посилається на норми ч. ч. 1 - 3 ст. 538 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (ч. 3 ст. 538 ЦК України).

Таким чином, у заперечення позовних вимог відповідач посилається на правомірність притримання виконання зобов`язання за Договорами зберігання через невиконання позивачем обов`язків щодо оплати послуг зберігання. Також зазначає, що саме позивач не вжив достатніх заходів щодо вивезення зерна зі зберігання, чому відповідач не перешкоджав.

Відповідач стверджує, що дії позивача свідчать про погодження подальшого зберігання зерна у період його фактичного перебування на складі Зберігача до лютого 2025 року, тому відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» за весь фактичний час зберігання Поклажодавець (позивач) зобов`язаний внести плату.

За розрахунком відповідача неоплачений позивачем період зберігання зерна триває з травня (з 08.05.2024) 2024 року по лютий (28.02.2025) 2025 року, за який за позивачем утворилась заборгованість з оплати послуг зберігання зерна в загальній сумі 6 878 609,39 грн., про стягнення якої відповідачем подано зустрічний позов (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог).

В заперечення зустрічного позову позивач (відповідач за зустрічним позовом) зазначав, що у наведений період послуги зі зберігання не замовляв, вживав заходів для повернення зерна зі зберігання, однак через неправомірні дії Зберігача (відповідача, позивача за зустрічним позовом), зерно продовжувало протиправно утримуватись на зберіганні. Також позивач (відповідач за зустрічним позовом) посилався на неправомірність дій відповідача з нарахування завищеної заборгованості та заперечував розрахунок зустрічного позову, стверджував, що послуги зберігання були оплачені до 31.05.2024 і на момент вимоги про повернення зерна зі зберігання 22.05.2024 у Поклажодавця була відсутня заборгованість за послуги зберігання.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Як визначено ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать, що з врахуванням Додаткових угод № 7 від 30.06.2023 та № 8 від 30.06.2023 термін дії Договорів зберігання тривав до 31.12.2023 включно, після чого договірні відносини між сторонами припинились і відбувались на підставі чинного законодавства. Відповідні обставини визнаються обома сторонами.

Враховуючи закінчення дії Договорів зберігання та відсутності будь-яких додаткових домовленостей, з 01.01.2024 правовідносини сторін зі зберігання регулювались виключно нормами законодавства і на такі відносини умови Договорів зберігання не поширювались, окрім умов про сплату заборгованості за період дії Договорів (яка була виконана 05.03.2024).

Також матеріалами справи підтверджується факт перебування на зберіганні у відповідача (за первісним позовом) належного позивачу зерна, яке передавалось на зберігання на підставі Договорів і залишись на зберіганні після їх закінчення.

Зокрема, на зберіганні у відповідача перебуває:

- 65 980 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 1;

- 1602 800,00 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2

- 589 706,00 кг пшениці 4 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2.

Отже, всього у відповідача знаходиться 1668 780 кг кукурудзи 3 класу та 589 706,00 кг пшениці 4 класу, що належать позивачу.

Згідно бухгалтерської довідки від 09.10.2024 станом на 01.10.2024 (період, що передував поданню позову) балансова вартість належного позивачу зерна, яке знаходиться у відповідача, становить: 1668 780 кг кукурудзи 3 класу 14 823 563,88 грн. без урахування ПДВ, та 589 706,00 кг пшениці 4 класу 7046 418,69 грн. без урахування ПДВ, що відповідає оборотно-сальдовим відомостям по рахунках 280 та 281.

Відповідні обставини відповідачем не заперечені та не спростовані.

Оскільки сторони не досягли домовленості про продовження Договорів зберігання, однак передане за Договорами (під час їх дії) зерно залишилось на зберіганні у відповідача, правовідносини сторін регулюються відповідними нормами законодавства про зберігання.

Зокрема, відповідні правовідносини зберігання зерна врегульовані главою 66 Цивільного кодексу України та Законом України «Про зерно та ринок в Україні».

Як визначено ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 945 Цивільного кодексу України Зберігач зобов`язаний негайно повідомити поклажодавця про необхідність зміни умов зберігання речі і отримати його відповідь.

Згідно зі ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Статтею 949 Цивільного кодексу України визначено обов`язок зберігача повернути річ та передбачено, що Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Також, згідно зі ст. 953 Цивільного кодексу України Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Також суд враховує, що згідно зі ст. 25 Закону України «Про зерно та ринок в Україні» Зерновий склад є складом загального користування і зобов`язаний приймати на зберігання зерно від будь-якої особи.

Статтею 28 Закону України «Про зерно та ринок в Україні» визначено, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії договору складського зберігання зерна не забрав зерно назад, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про зерно та ринок в Україні» Зерновий склад зобов`язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився. У цьому разі володілець складського документа зобов`язаний відшкодувати зерновому складу витрати, спричинені достроковим припиненням зобов`язання, якщо інше не передбачено договором складського зберігання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позивач (за первісним позовом) неодноразово, починаючи з квітня 2024 року, звертався до відповідача з вимогами щодо повернення належного йому зерна зі зберігання та просив відповідача надати графік відвантаження цього зерна і рахунки на оплату послуг з його відвантаження.

Зокрема, позивач звертався до відповідача з листами та заявами на відвантаження зерна:

- від 04.04.2024 № 130-4-19/818,

- від 22.05.2024 № 130-4-19/1260,

- від 22.05.2024 № 130-4-19/1258,

- від 22.05.2024 № 130-4-19/1259,

- від 28.06.2024 № 130-4-19/1641,

- від 28.06.2024 № 130-4-19/1642.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, на лист відповідача від 04.04.2024 № 130-4-19/818 позивач погодився з неповерненням зерна зі зберігання у зв`язку з заборгованістю за послуги зберігання, яку позивач погасив шляхом оплати всіх отриманих від відповідача рахунків, що підтверджується платіжними інструкціями від 18.01.2024 №№ 18, 19, 21 та 26, від 05.03.2024 № № 51 та 52, від 24.04.2024 № № 100, 103, 105 та 107, від 21.05.2024 № № 163 та 164. Також, за платіжними інструкціями від 21.05.2024 № № 166 та 167 позивач здійснив авансові платежі на суму 301 236,86 грн. (292 436,44 + 8 800,42) в якості передплати за майбутні послуги зберігання зерна в період з 23.04.2024 по 31.05.2024.

Зі змісту первісного позову вбачається, що позивач подав позов саме у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог про повернення зерна зі зберігання від 22.05.2024 № 130-4-19/1260, від 22.05.2024 № 130-4-19/1258, від 22.05.2024 № 130-4-19/1259, які надіслані позивачем після повного погашення заборгованості за виставленими відповідачем рахунками та вимогами.

Зокрема, позивачем 21.05.2024 було внесено плату за зберігання за період з 23.04.2024 по 31.05.2024 в сумі 301 236,86 грн., що за відомими позивачу діючими тарифами за зберігання покривало вартість послуг зі зберігання по 31.05.2025.

Відповідачем (позивачем за зустрічним позовом), як Зерновим складом, не надано доказів своєчасного виставлення Поклажодавцю актів виконання робіт та рахунків на оплату в період після закінчення Договорів зберігання.

З огляду на припинення Договорів зберігання, строк виконання зобов`язання з оплати послуг зберігання не визначений і в розумінні ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України виникає на підставі вимоги кредитора.

Як свідчать матеріали справи, станом на 22.05.2024 (на момент пред`явлення Поклажодавцем вимоги про повернення зерна зі зберігання), Зберігач не звертався з вимогою про оплату послуг зберігання за період з 23.04.2023, не виставляв Актів та рахунків на оплату.

Останні виставлені Зберігачем рахунки від 19.04.2024 № № 34 та 35 на оплату послуг зберігання зерна за період з 09.04.2024 по 22.04.2024, були оплачені Поклажодавцем 21.05.2024.

Таким чином, станом на 22.05.2024 у Поклажодавця була відсутня прострочена заборгованість за послуги зберігання зерна.

Щодо посилання відповідача на зарахування пені суд зазначає, що відповідне питання не врегульовано сторонами, є спірним і підлягає дослідженню по суті у визначеному законодавством порядку. Однак, оскільки застосування відповідальності у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язань минулих періодів не є предметом розгляду у даній справі, відповідне питання не підлягає дослідженню по суті.

В той же час, у суду відсутні підстави вважати правомірним одностороннє вирахування відповідачем (Зберігачем) зі сплачених позивачем коштів на погашення пені. Тому суд під час вирішення спору виходить з того, що станом на 22.05.2024 Поклажодавцем було повністю внесено плату за зберігання зерна за період до 31.05.2024 за старими відомими Поклажодавцю тарифами, що також підтверджується призначеннями платежів, наведеними у відповідних платіжних інструкціях від 21.05.2024 № № 166 та 167.

Відповідне повідомлення про наявність у Поклажодавця заборгованості було надіслане Зберігачем лише 30.05.2024 у відповідь на вимогу Поклажодавця про повернення зерна зі зберігання від 22.05.2024.

Зокрема, відповідач листом від 30.05.2024 № 30/05/2024 повідомив позивача про те, що відповідач в односторонньому порядку заднім числом (з 01.05.2024) на підставі власного наказу № 10 від 26.04.2024 вирішив збільшити у 3 рази (з 3,42 грн. до 10,26 грн.) вартість послуг зберігання зерна.

При цьому, відповідач визнає, що лист з повідомленням про зміну тарифів на послуги зберігання з 01.05.2024 надіслано позивачу (Поклажодавцю) лише 30.05.2024.

Про своєчасне повідомлення позивача про прийняття Наказу № 10 від 26.04.2024, виставлення рахунків з новими тарифами чи іншим чином повідомлення позивача про зміну тарифів до 22.05.2024, відповідач не зазначає та не надав відповідних доказів.

Таким чином, станом на 22.05.2024 позивач не був обізнаний зі зміною тарифів, позивачу рахунки з новими тарифами не виставлялись, відповідач з вимогами оплатити вартість послуг зберігання за новими тарифами не звертався.

Відтак, твердження відповідача про існування простроченої заборгованості за послуги зі зберігання станом на момент чергового звернення позивача 22.05.2024 про повернення зерна зі зберігання, не обґрунтовані та не доведені.

Крім того, враховуючи відсутність чинних Договорів зберігання та не надіслання відповідачем рахунків та вимог про оплату у період з 22.04.2024 (останній виставлений відповідачем рахунок) і до 30.05.2024, у відповідному періоді строк оплати наданих послуг не настав, що виключає існування простроченої заборгованості.

Таким чином, у відповідача не було підстав для призупинення чи притримання виконання зобов`язання, тому відмова відповідача від видачі зерна зі зберігання на вимоги позивача від 22.05.2024 є безпідставною та неправомірною.

Крім того, як вбачається зі змісту Наказу від 26.04.2024 №10 про ведення в дію з 01.05.2024 нових тарифів Зернового складу, такий Наказ прийнято 26.04.2024, тобто до введення з 01.05.2024 нових тарифів. При цьому, п. 2 Наказу вказано менеджеру з постачання в строк не пізніше 30 квітня 2024 письмово повідомити поклажодавців за діючими договорами зберігання про зміну тарифів.

Тобто, відповідний Наказ від 26.04.2024 №10 мав бути доведений до відома поклажодавців у строк не пізніше 30 квітня 2024, чого не було дотримано стосовно позивача.

Хоча з позивачем не було діючих договорів зберігання, однак, якщо відповідний Наказ стосується і позивача, зміст такого Наказу мав бути доведений до відома позивача своєчасно у визначені у Наказі строки.

Стосовно заперечень відповідача проти первісного позову, твердження відповідача про нечинення позивачу перешкод в отриманні зерна зі зберігання є суперечливими, оскільки відповідач мотивує відмову від видачі позивачу зерна зі зберігання наявністю у позивача простроченої заборгованості за послуги зберігання і в той же час, відповідач стверджує, що не відмовляв позивачу у видачі зерна зі зберігання та не чинив перешкод.

Відповідач зазначає, що після виставлення Поклажодавцем вимог про повернення зерна зі зберігання авто заявленого позивачем (Поклажодавцем) перевізника жодного разу не прибули на територію Зернового складу для здійснення відвантаження, що на думку відповідача свідчить про відсутність у позивача реального наміру забрати зерно зі зберігання.

У зв`язку з чим, суд зауважує на безпідставності відповідних аргументів відповідача, який є професійним зберігачем і має усвідомлювати специфіку обігу зерна та необхідний обсяг організаційних заходів для уникнення додаткових затрат сторін.

Враховуючи специфіку перевезення вантажів, до того ж таких значних та габаритних, які мають певні особливості, цілком обґрунтовано, що позивачу перш ніж замовляти та готувати транспорт для перевезення та подавати його під завантаження, потрібні були попередні узгодження графіків вивезення, доказів надання яких відповідач суду не подав.

З наданих відповідачем доказів та пояснень вбачається, що відповідач в жодній з відповідей не надавав позивачу погодження графіків відвантаження, навіть не висловлював такої готовності. Натомість, зі всіх відповідей відповідача вбачається обумовлення можливості відвантаження зерна зі зберігання погашенням заборгованості за послуги зберігання.

Нормами чинного законодавства, які регулюють відносини зі зберігання, чітко визначено безумовний обов`язок зберігача видати майно зі зберігання за першою вимогою Поклажодавця. Відповідний обов`язок не опосередкований жодними умовами та виключеннями.

Суд не погоджується з відповідною позицією відповідача стосовно обумовленості видачі зерна зі зберігання сплатою заборгованості (якої, як встановлено судом, у позивача на момент вимоги не існувало), оскільки оплата послуг зберігання жодним чином не стосується і не перешкоджає виконанню обов`язку з видачі майна зі зберігання.

Також суд визначає, що основними зобов`язаннями за Договором зберігання є зберігання майна за плату, відповідно зобов`язання Зберігача зберігати майно, зобов`язання Поклажодавця оплатити послуги зберігання. Видача майна зі зберігання є похідним супутнім обов`язком Зберігача, тому мова йде не про зобов`язання, а про супутній обов`язок і до виконання такого обов`язку притримання чи зупинення виконання зобов`язання не можуть бути застосовані.

З приводу посилання відповідач на норму ст. 538 Цивільного кодексу України, суд зауважує, що виконання обов`язку з повернення речі зі зберігання жодним чином не обумовлено виконанням зобов`язання з оплати послуг зі зберігання. Тобто, невиконання зобов`язань з оплати послуг зі зберігання не перешкоджає, не заважає та не унеможливлює видачі речі зі зберігання з подальшим вжиттям заходів зі стягнення заборгованості та застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 24.07.2019 у справі № 910/1923/18, від 18.06.2019 у справі № 922/2348/18 та від 19.07.2019 у справі № 922/3639/16.

Отже, відповідач не мав права притримувати зерно та був зобов`язаний його повернути на першу вимогу позивача.

Щодо посилання відповідача на наявність підстав для притримання виконання зобов`язання, суд зазначає, що згідно з Главою 49 Цивільного кодексу України при тримання є видом забезпечення виконання зобов`язання, тому належить до самостійних видів негативних наслідків до порушника зобов`язання і застосовується у випадках та порядку, передбачених законодавством чи договором.

Враховуючи припинення дії Договорів зберігання та відсутність між сторонами письмового правочину щодо застосування забезпечення виконання зобов`язання у вигляді при тримання, у відповідача відсутні достатні підстави для притримання.

Вказане також свідчить про безпідставність посилання відповідача на положення п. 6.6, та п. п. 6.6.1. Договорів після 31.12.2023, а також про відсутність у відповідача законних підстав для притримання зерна позивача.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.04.2019 у справі № 914/2668/17, від 04.07.2018 у справі № 926/2275/17 та від 02.04.2019 у справі № 904/2187/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Викладене вище свідчить про протиправність притримання відповідачем зерна позивача, а також про наявність у відповідача обов`язку повернути зерно позивачу.

Обставини щодо сумнівів в повноваженнях представника позивача не обґрунтовують поважність причин ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо вчинення необхідних дій для видачі майна зі зберігання. Питання повноважень має значення безпосередньо в момент видачі майна, а не узгодження попередніх підготовчих заходів.

З огляду на викладене, після травня 2024 року зерно знаходилося на Зерновому складі відповідача всупереч волі позивача, який був позбавлений можливості його забрати внаслідок недобросовісної поведінки відповідача та незаконного притримання ним зерна позивача без достатніх правових підстав.

Позивач не потребував, не замовляв відповідачу і не погоджував зберігання зерна після травня 2024 року, а навпаки позивач вживав дії щодо вивезення цього зерна з Зернового складу відповідача, але був позбавлений такої можливості внаслідок протиправної і недобросовісної поведінки відповідача.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для нарахування плати за зберігання зерна після травня 2024 року, оскільки після травня 2024 року відповідач не надавав позивачу послуги зберігання зерна, а замість цього протиправно притримував і не повертав зерно позивачу, а також ігнорував законні вимоги позивача про надання графіку відвантаження (повернення) зерна зі зберігання.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20, від 15.06.2021 у справі № 910/8926/20, від 15.10.2019 у справі № 903/879/18, від 10.04.2019 у справі № 390/34/17).

Згідно ч.ч. 1-3, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Викладене вище свідчить про недобросовісність та протиправність дій відповідача щодо одностороннього (без погодження з позивачем) збільшення тарифів на зберігання зерна позивача, несвоєчасного повідомлення позивача про зміну тарифів, позбавлення позивача можливості забрати зерно зі зберігання та збільшення заборгованості через утримання зерна на зберіганні.

Невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення зерна на вимогу позивача від 22.05.2024 № 130-4-19/1260 свідчить про порушення прав позивача за первісним позовом, які підлягають захисту судом у наведених у первісному позові спосіб та порядку.

Наведений у первісному позові спосіб судового захисту, такий як зобов`язання відповідача повернути зерно, передане йому на зберігання позивачем, відповідає правовідносинам сторін і є ефективним для захисту та поновлення порушених відповідачем прав позивача.

За наведених обставин, вимоги за первісним позовом правомірні, позивачем доведені, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог за зустрічним позовом, суд зазначає, що з врахуванням встановлених в ході розгляду первісного позову обставин, вимоги за зустрічним позовом безпідставні і задоволенню не підлягають.

Наведена у зустрічному позові заборгованість виникла внаслідок неправомірних дій самого Зберігача (відповідача, позивача за зустрічним позовом), який протиправно не видав зерно зі зберігання, тому у наведений період послуги зі зберігання Поклажодавцем не замовлялись, зерно неправомірно перебувало у Зберігача та протиправно ним утримувалось, тому відносини зі зберігання були відсутні, послуги зі зберігання не вважаються наданими.

Зокрема, якби відповідач за первісним позовом (Зберігач) належно виконав свій обов`язок щодо негайної видачі зерна зі зберігання, про що позивач неодноразово і чітко висловлював свій намір, у наведені у зустрічному позові періоди відповідач би не ніс затрати на зберігання зерна позивача, у чому була відсутня дійсна необхідність та волевиявлення позивача, і такі б послуги не потрібно було оплачував.

Суд критично оцінює твердження позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) про бездіяльність відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом), відсутність будь-яких заперечень, а також продовження фактичного зберігання зерна за мовчазною згодою позивача за новими тарифами відповідача та беззаперечне отримання послуг складського зберігання протягом червня-серпня 2024 року.

Зокрема, з квітня 2024 року Поклажодавець висловлював чіткий і наполегливий намір забрати зерно зі зберігання, про що неодноразово звертався до Зберігача.

Натомість, Зберігачем (позивачем за зустрічним позовом, відповідачем за первісним позовом) не надано жодних доказів вчинення дій, необхідних для виконання обов`язку з повернення зерна зі зберігання.

В ході розгляду первісного позову судом встановлено, що станом на 22.05.2024 (звернення Поклажодавця з вимогою про видачу зерна зі зберігання) у Поклажодавця була відсутня заборгованість, строк сплати якої настав. Відповідно, видавши позивачу на його вимогу від 22.05.2024 зерно зі зберігання, тобто у разі належного виконання Зберігачем свого обов`язку, за наведений у зустрічному позові період були б відсутні підстави для нарахування плати за зберігання.

Таким чином, вимоги за зустрічним позовом безпідставні і задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору за подання первісного позову у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача за первісним позовом у повному обсязі. Судові витрати за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Кожанське шосе, буд. 1, ) повернути Акціонерному товариству «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, місто Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн. та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Фастів» (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Кожанське шосе, буд. 1, ) на користь Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, місто Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ) 3 028,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

5. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 02.07.2025.

Суддя Т.П. Карпечкін