ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2025 р. м. Одеса Справа № 916/232/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" (, 03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, буд. 50А)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" (, 67562, Одеська обл., Лиманський р-н, с. Крижанівка(з), вул. Дніпропетровська дорога, буд. 22А, оф. 18Н)

про стягнення 139237,35 грн.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" про стягнення 139237,35 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору фінансового лізингу №281123/ФЛ-2112 від 28.11.2023.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.01.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою суду від 10.02.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно з ч.5 ст.6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до ч. 7 ст. 6 ГПК України, особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 10.02.2025 була доставлена відповідачу до електронного кабінету 10.02.2025 о 18:15.

За наведеного суд констатує, що відповідач є належним чином повідомлений про розгляд даної справи господарським судом.

Відзив на позовну заяву, будь-які заяви та клопотання від відповідача не надходили.

Таким чином, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст.178 цього Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, постійні тривалі повітряні тривоги, інші чинники, тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа розглянута поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 23.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" (далі - лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" (далі - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу.

За умовами п.3 договору, лізингодавець зобов`язується відповідно до умов цього договору передати лізингоодержувачу у володіння та користування об`єкт лізингу - сідловий тягач MAN TGX 18.480 - 1 (одна) одиниця (специфікація об`єкта лізингу та його технічні характеристики, індивідуальні ознаки вказані в специфікації - додаток №2 до даного договору), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору. Якщо в договорі спеціально не зазначено інше, а в специфікації об`єктом лізингу вказано кілька речей, то під об`єктом лізингу розуміється як всі вони в сукупності, так і кожен окремо з них.

Відповідно до п. 4 договору, продавцем об`єкта лізингу є ТОВ "РОУДГЕБ".

Згідно з п. 5 договору, всі платежі за цим договором лізингу сплачуються в національній валюті України - гривні згідно з графіком лізингових платежів (додаток №3 до договору). Загальна сума договору лізингу: 1538410,65 грн. Перший лізинговий платіж: 441657,00 грн. Останній лізинговий платіж: 21409,11 грн. Строк лізингу: 36 місяців, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі об`єкта лізингу в лізинг. Місце постійної стоянки об`єкта лізингу: Одеська обл., Лиманський р-н, с. Крижанівка(з), вул. Дніпропетровська дорога, 22А. Мета використання об`єкта лізингу: об`єкт лізингу може використовуватися лізингоодержувачем виключно для здійснення господарської діяльності.

Розділом 6 договору передбачені додатки договору (№1 - Загальні правила фінансового лізингу; №2 - Специфікація об`єкта лізингу; №3 - Графік лізингових платежів; №4 - Договір страхування (комплект договорів страхування).

Додатком 1 до договору передбачені загальні правила фінансового лізингу (далі- правила).

Відповідно до п. 1.6. правил, передача об`єкта лізингу в лізинг лізингоодержувачу здійснюється на підставі акта приймання-передачі протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з моменту фактичного отримання лізингодавцем об`єкта лізингу від продавця (постачальника) за адресою, вказаною в специфікації.

За умовами п. 2.1. правил, лізингоодержувач за надане йому право володіння та користування об`єктом лізингу на умовах лізингу зобов`язується сплачувати лізингодавцю періодичні лізингові платежі згідно з Графіком лізингових платежів, а також інші платежі, що підлягають сплаті лізингоодержувачем в порядку та на умовах, передбачених договором лізингу. Перший лізинговий платіж у розмірі, вказаному у графіку лізингових платежів (додаток №3 до договору лізингу), сплачується авансом протягом 5 (п`яти) банківських днів із дати підписання договору лізингу.

Відповідно до п. 2.2. правил, усі платежі лізингоодержувача, у разі неналежного виконання або невиконання умов договору, а також у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання зобов`язання у повному обсязі, будуть зараховані на рахунок лізингодавця в наступному порядку: відшкодування витрат, що виникають з договору лізингу, в тому числі, визначених п.3.12.-3.13. цих правил; неустойка (штраф, пеня тощо) за порушення зобов`язань лізингоодержувача за договором лізингу; відсотки або комісія згідно графіку платежів; основна сума заборгованості лізингоодержувача зі сплати лізингових платежів; відшкодування вартості пошкодженого, знищеного, втраченого об`єкта лізингу.

Згідно з п. 2.8. правил, датою сплати платежів вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок лізингодавця. У випадку часткової сплати - датою сплати буде вважатися дата зарахування останньої частини платежу на рахунок лізингодавця.

Пунктом 5.1. правил передбачено, що за прострочення сплати (повної/часткової) визначених договором лізингу платежів, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За умовами п.п. 5.2.-5.4. правил, крім пені за прострочення сплати визначених договором лізингу платежів, лізингоодержувач додатково сплачує лізингодавцю штрафи залежно від періоду прострочення: при простроченні платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від простроченої заборгованості; від 11 до 20 днів - 10% від простроченої заборгованості, від 21 до 25 днів - 15% від простроченої заборгованості, понад 25 днів - 20% від простроченої заборгованості. Суми штрафів за попередній період сумуються із наступними до моменту погашення заборгованості. У випадку порушення вимог пунктів 1.10., 3.4., 3.6., 3.7., 3.9., 3.11., 3.14., 3.15., 3.18., 4.2.2., 4.3.4., 7.2., 9.1., 12.6., 12.7., 12.8. цих правил, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 5000,00 грн. Прострочення виконання пункту 12.6 цих правил понад 10 банківських днів є окремим порушенням за яке лізингоодержувач сплачує новий штраф у тому ж розмірі, що за перше порушення. У випадку порушення умов договору, передбачених п.п. 3.3., 3.12., 4.3.3., 4.4., 5.5. цих правил, нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення від вартості об`єкта лізингу, за кожний день прострочки.

Відповідно до п. 7.1. правил, право власності (розпорядження) на об`єкт лізингу протягом строку дії договору лізингу належить лізингодавцю. Лізингоодержувач протягом строку дії договору лізингу має право володіння та користування об`єктом лізингу.

Згідно з п. 7.3. правил, після закінчення строку лізингу та за умови належного, повного та безумовного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором лізингу, у тому числі із сплати лізингових та інших платежів, а також неустойки (штрафу, пені), лізингоодержувач має право набути у власність об`єкт лізингу.

Пунктом 11.1. правил передбачено, що договір лізингу і додатки (крім додатку №4 - договір страхування (комплект договорів страхування) набирають чинності з моменту їх підписання сторонами, скріплення печатками (за наявності) та діють до повного виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 12.16. правил, сторони домовились, що будь-яке повідомлення або інша кореспонденція, передбачені договором лізингу, вважається отриманою лізингоодержувачем (незалежно від фактичного вручення, в тому числі в разі будь-якого ухилення від одержання) з моменту та якщо відправлення: доставлено на електронну пошту, зазначену в договорі лізингу чи завчасно повідомлену згідно цих правил, за умови подальшого надсилання/надання паперового примірника нижчевказаними способами; доставлено особисто під розписку уповноваженій особі сторони; надіслано компанією кур`єрської доставки з оформленням документу про відправлення; відправлено засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення.

Згідно з п. 12.17. правил, сторони уповноважують на отримання будь-яких відправлень за договором лізингу всіх осіб, що знаходяться за адресами, вказаними в договорі лізингу, чи завчасно повідомленими згідно з цими правилами.

Додатком №2 до договору передбачена специфікація об`єкта лізингу, в якій сторони узгодили, що лізингодавець зобов`язується набути у власність та передати у володіння та користування лізингоодержувачу наступний об`єкт лізингу: вживаний cідловий тягач MAN NGX 18.480, у кількості 1 шт., 2016 року випуску у загальній сумі 1035000,00 грн. з ПДВ.

Додатком № 3 до договору передбачений графік лізингових платежів.

Додатки до договору підписані між сторонами без будь-яких зауважень, підписи скріплені печатками.

28.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" підписано додаткову угоду № 1 до договору, в якій сторони погодили доповнити пунктом 2.14 додаток №1 до договору.

29.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" було укладено додаткову угоду № 2 до договору, в якій сторони погодили внести зміни до п. 2.10.6, 2.11.13, 3.4, 3.7, 5.2.-5.3., 8.1.15, 10.1-10.2. додатку № 1 договору.

Зокрема, сторони виклали п. 5.2.-5.3. додатку № 1 до договору у наступній редакції: "5.2. Крім пені за прострочення сплати визначених договором лізингу платежів, лізингоодержувач додатково сплачує лізингодавцю штрафи залежно від періоду прострочення: при простроченні платежу від 7 до 10 днів - у розмірі 5% від простроченої заборгованості; від 11 до 20 днів - 10% від простроченої заборгованості, від 21 до 25 днів - 15% від простроченої заборгованості, понад 25 днів - 20% від простроченої заборгованості Сума штрафів за попередній період сумується з наступним до моменту повного погашення заборгованості.

5.3. У випадку порушення вимог пунктів 1.10., 3.4., 3.6., 3.7., 3.9., 3.11., 3.14., 3.15., 3.18., 4.2.2., 4.3.4., 7.2., 9.1., 12.6., 12.7., 12.8. цих правил, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 5000,00 грн.".

14.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" було укладено додаткову угоду № 3, в якій сторони узгодили внести зміни до графіку лізингових платежів, виклавши його в новій редакції.

14.12.2023 між сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкта лізингу, згідно якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв cідловий тягач MAN TGX 18.480 вартістю 1035000,00 грн. ПДВ.

У вище вказаному акті погоджено, що лізингоодержувач провів огляд об`єкта лізингу та підписанням цього акта підтвердив: фізичне приймання об`єкта лізингу в робочому (справному) стані (належному технічному стані) та відповідній комплектності; відповідність об`єкта лізингу визначеним у специфікації (договорі) характеристикам та вимогам лізингоодержувача; відсутність жодних ознак пошкоджень та недоліків об`єкта лізингу та претензій до технічного стану, якості, кількості та комплектності об`єкта лізингу у лізингоодержувача.

Також, позивачем долучено до матеріалів справи виписки по рахункам позивача та видаткову накладну №4989 від 14.12.2023.

Як стверджує позивач, в порушення умов договору відповідачем не сплачено лізингові платежі за листопад, грудень 2024 та січень 2025, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість в розмірі 101487,39 грн.

04.12.2024 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій вимагав протягом трьох днів сплатити лізингові платежі.

Разом з тим, претензія залишена без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом, між сторонами виникли договірні відносини, за якими відповідач зобов`язався своєчасно і у повному обсязі сплачувати лізингові платежі.

14.12.2023 між сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкта лізингу, згідно якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв cідловий тягач MAN TGX 18.480 вартістю 1035000,00 грн. ПДВ.

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно п. 5.2. договору, строк дії лізингу 36 місяців, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі об`єкта лізингу в лізинг.

Відповідно до п. 1.6. правил, передача об`єкта лізингу в лізинг лізингоодержувачу здійснюється на підставі акта приймання-передачі протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з моменту фактичного отримання лізингодавцем об`єкта лізингу від продавця (постачальника) за адресою, вказаною в специфікації.

Згідно п. 5 договору, всі платежі за цим договором лізингу сплачуються в національній валюті України - гривні згідно з графіком лізингових платежів (додаток №3 до договору).

Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо сплати лізингових платежів за листопад і грудень 2024, січень 2025 не виконав, у зв`язку з чим заборгованість, відповідно до графіку сплати лізингових платежів, складає в загальному розмірі 101487,39 грн.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем повної оплати заборгованості з лізингових платежів, що є предметом даного спору.

Враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення основного боргу в сумі 101487,39 грн. є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Водночас, окрім основного боргу, у зв`язку із несвоєчасною сплатою лізингових платежів, у тому числі за період лютий, березень, квітень, червень, липень 2024, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 2863,17 грн. пені, 480,85 грн. інфляційних втрат, 318,06 грн. 3% річних та 34087,88 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ст.226 ГК України, учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст.218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Так, пунктом 5.1. правил передбачено, що за прострочення сплати (повної/часткової) визначених договором лізингу платежів, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За умовами п.п. 5.2.-5.4. правил, крім пені за прострочення сплати визначених договором лізингу платежів, лізингоодержувач додатково сплачує лізингодавцю штрафи залежно від періоду прострочення: при простроченні платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від простроченої заборгованості; від 11 до 20 днів - 10% від простроченої заборгованості, від 21 до 25 днів - 15% від простроченої заборгованості, понад 25 днів - 20% від простроченої заборгованості. Суми штрафів за попередній період сумуються із наступними до моменту погашення заборгованості. У випадку порушення вимог пунктів 1.10., 3.4., 3.6., 3.7., 3.9., 3.11., 3.14., 3.15., 3.18., 4.2.2., 4.3.4., 7.2., 9.1., 12.6., 12.7., 12.8. цих правил, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 5000,00 грн. Прострочення виконання пункту 12.6 цих Правил понад 10 банківських днів є окремим порушенням за яке лізингоодержувач сплачує новий штраф у тому ж розмірі, що за перше порушення. У випадку порушення умов договору, передбачених п.п. 3.3., 3.12., 4.3.3., 4.4., 5.5. цих правил, нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення від вартості об`єкта лізингу, за кожний день прострочки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів й отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Перевіривши розрахунок збитків від інфляції суд зазначає, що за розрахунком суду належною до стягнення сумою інфляційних у визначений позивачем період є 898,78 грн. З огляду на положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, судом розглядаються позовні вимоги в межах заявлених позивачем вимог, а вимога позивача про стягнення з відповідача збитків від інфляції підлягає задоволенню у розмірі, визначеному позивачем - 480,85 грн.

Перевіривши розрахунок пені та 3% річних суд констатує, що позивачем невірно визначено період нарахування, оскільки день оплати до розрахунку не включається.

Судом здійснено власний розрахунок за кожний період, з урахуванням дати платежу, встановленої графіком, а також дати фактичної сплати лізингового платежу і встановлено, що належною до стягнення сумою 3% річних є 302,58 грн., пені - 2718,51 грн.

Відповідно, у задоволенні вимог в частині стягнення 15,48 грн. 3% річних та 144,66 грн. пені слід відмовити.

Також, судом перевірено розрахунок штрафу та встановлено, що належним до стягнення є штраф у розмірі 34087,26 грн. У задоволенні решти вимог в сумі 0,62 грн. штрафу слід відмовити.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

При цьому суд звертає увагу на наступне.

За змістом ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлено 1 вимогу майнового характеру в загальній сумі 139237,35 грн., тобто за подання цієї позовної заяви повинно бути сплачено судовий збір у загальному розмірі 3028,00 грн.

Разом з цим, позовна заява подана через підсистему Електронний суд, у зв`язку з чим при розрахунку судового збору застосовано понижуючий коефіцієнт 0,8. З урахуванням вказаного, сума судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, становить 2422,40 грн. (3028,00 х 0,8).

При цьому, при зверненні з позовом до суду через систему Електронний суд позивач сплатив судовий збір в розмірі 3028,00 грн. згідно з платіжною інструкцією №16569 від 23.01.2025, замість 2422,40 грн. Таким чином, позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідне клопотання позивачем до суду подано не було, тому наразі судом не вирішується питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЕСОУА" (, 67562, Одеська обл., Лиманський р-н, с. Крижанівка(з), вул. Дніпропетровська дорога, буд. 22А, оф. 18Н) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСКА КАПІТАЛ" (, 03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, буд. 50А) - 101487 (сто одну тисячу чотириста вісімдесят сім) грн. 39 коп. заборгованості за несплаченими лізинговими платежами, 480 (чотириста вісімдесят) грн. 85 коп. збитків від інфляції, 2718 (дві тисячі сімсот вісімнадцять) грн. 51 коп. пені, 302 (триста дві) грн. 58 коп. 3% річних, 34087 (тридцять чотири тисячі вісімдесят сім ) грн. 26 коп. штрафу, 2419 (дві тисячі чотириста дев`ятнадцять) грн. 49 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати 2,91 грн. судового збору покласти на позивача.

5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 01 липня 2025 р.