РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.07.2025Справа № 910/1227/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Восток», м.Дніпро

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», м.Київ

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», м.Харків

до відповідача 3: ОСОБА_1 , м.Київ

до відповідача 4: ОСОБА_2 , м.Київ

про стягнення солідарно 12 032 851,88 грн

За участю представників сторін:

від позивача: Іванчук В.Я.

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

від відповідача 3: не з`явився

від відповідача 4: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про:

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРДЖИ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР-ОІЛ» на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» заборгованості за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 року у розмірі, що становить 12 032 851,88 грн, з яких: 8 333 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 387 398,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3 312 543,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, та судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 48 131,41 грн.;

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРДЖИ» та фізичної особи - громадянина України ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» заборгованість за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 року у розмірі, що становить 12 032 851,88 грн, з яких: 8 333 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 387 398,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3 312 543,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, та судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 48 131,41 грн.;

- стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСПЕКТ ЕНЕРДЖИ» та фізичної особи - громадянина України ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК» заборгованість за Кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 року у розмірі, що становить 12 032 851,88 грн, з яких: 8 333 000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; 387 398,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3 312 543,53 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, та судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 48 131,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем 1 зобов`язань за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 в частині повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Позовні вимоги до відповідачів 2, 3, 4 грунтуються на тому, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за та кредитним договором № КК2021-0222 банком було укладено: договір поруки №КК2021-0222/П.4 від 26.11.2021 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕКТОР-ОІЛ»; договір поруки №КК2021-0222/П.5 від 26.11.2021 з фізичною особою громадянином України ОСОБА_1 ; договір поруки КК2021-0222/П.6 від 26.11.2021 з фізичною особою громадянином України ОСОБА_2 .

Ухвалою від 10.02.2025 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» було залишено без руху; надано позивачу строк на усунення недоліків; встановлено способи усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 17.02.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.03.2025.

12.03.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 09.04.2025.

09.04.2025 підготовче засідання було відкладено на 30.04.2025.

30.04.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.2025.

21.05.2025 розгляд справи по суті було відкладено на 04.06.2025.

04.06.2025 розгляд справи по суті відкладено на 02.07.2025.

23.06.2025 позивачем подано заяву про відмову від частини позовних вимог та повернення судового збору.

26.06.2025 позивачем подано заяву про залишення без розгляду попередньої заяви про відмову від частини позовних вимог та повернення судового збору. У вказаній заяві позивачем фактично заявив по відмову від позову до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 6 579 500 грн. Одночасно, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 5 453 351,88 грн, з яких 4 383 000,00 грн - заборгованість за простроченим кредитом, 1 070 441,88 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту. В обгрунтування означеної заяви позивач посилався на те, що після закриття підготовчого провадження у справі відповідачем 3, яке поручителем, було частково погашено заборгованість.

З приводу вказаної заяви суд зазначає, що за приписами ч.1 ст.46 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами.

За приписами частин 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, особа вільно розпоряджається своїм право на доступ до суду в межах, встановлених процесуальним законодавством.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 1 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Частинами 1, 3 ст.191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом (п.4 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховано, що заява підписана представником позивача - адвокатом Іванчуком В.Я. на підставі ордеру №1360594 від 13.02.2025, повноваження адвоката згідно змісту якого не обмежуються.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що заява про відмову позивача від частини позовних вимог у даному випадку не суперечить діючому законодавству України, оскільки підписана повноважною, на такі дії, особою, а тому приймається судом, провадження по справі № 910/1227/25 в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 6 579 500 грн підлягає закриттю.

Одночасно, вимоги позивача про повернення судового збору, суд вважає за доцільне вирішити разом із розподілом судових витрат за наслідками вирішення судового спору.

До того ж, суд зазначає, що фактично визначаючи кінцевий розмір позовних вимог позивачем допущено арифметичну помилку, зокрема, заявлено вимоги до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 5 453 351,88 грн, з яких 4 383 000,00 грн - заборгованість за простроченим кредитом, 1 070 441,88 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту. Проте, суд зазначає, що сума 4 383 000,00 грн + 1 070 441,88 грн = 5 453 441,88 грн.

Наразі, суд зазначає, що означена арифметична помилка ніяким чином не нівелює зміст остаточних позовних вимог позивача, а саме судом розглядаються вимоги до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 4 383 000,00 грн - заборгованості за простроченим кредитом та 1 070 441,88 грн - заборгованності за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту.

Представником позивача у судовому засіданні 02.07.2025 було підтримано позовні вимоги з урахуванням заяви про відмову від частини позову.

Відповідачами 1-4 своєї правової позиції по суті спору не висловолено, відзиві на позов не поданого, жодного разу участі в судових засідання не прийнято, в тому числі, і у судовому засіданні 02.07.2025.

Наразі, вчинення судом всіх дій з метою належного повідомлення відповідачів підтверджується наявними в матервалах справи повідмоленнями про дсотавку документів до електронного кабінету (щодо відповідача 3), поштовими поверненнями (щодо відповідачів 1 та 3), а також оголошенням на сайті Господарського суду міста Києва (щодо відповідача 4, з огляду на реєстрацію місця проживання вказаної особи на тимчасово окупованій території України - у м.Луганськ.

До того ж, судом враховано, що 04.06.2025 відповідачем 3 подалась заява про відкладення розгляду справи, що також вказує на обізнаність ОСОБА_1 щодо розгляду справи по суті.

Наразі, з огляду на неявку представників відповідачів суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідачів не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 02.07.2025.

В судовому засіданні 02.07.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі» (позичальник) було укладено кредитний договір №КК2021-0222, за умовами п.1.1 якого банк відповідно до умов цього договору зобов`язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) шляхом відкриття відкличної відновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом 10 000 000,00 грн, а позичальник зобов`язується сплатити за користування кредитом проценти та повернути кредит у порядку і в строки, визначені цим договором.

У п.1.2 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 сторонами погоджено графік зміни ліміту кредитної лінії.

Згідно п.1.3 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 проценти за користування кредитом згідно цього договору нараховуються за ставкою 16,0% процентів річних. Процентна ставка за цим договором є фіксованою. У разі настання терміну повернення кредиту, у тому числі внаслідок невиконання позичальником умови зниження ліміту кредитної лінії відповідно до умов цього договору, на прострочену заборгованість за кредитом продовжують нараховуватися проценти за ставкою 16,0% процентів річних до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.1.4 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 кредит має бути повернутий позичальником не пізніше 25 листопада 2022 року, проте термін повернення кредиту може змінюватися згідно умов цього договору.

За умовами п.1.5 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 цілі, на які має бути використаний кредит: поповнення обігових коштів.

У розділі 2 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 сторонами визначено розмір комісій.

У розділі 3 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 сторонами погоджено умови забезпечення кредиту.

Зокрема, згідно п.3.1 в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, неустойки, а також витрат, пов`язаних зі здійсненням стягнення з позичальника заборгованості за цим договором укладається:

3.1.1. договір іпотеки наступної черги. Договір іпотеки має бути укладений не пізніше 26 листопада 2021 року.

3.1.2. договір застави товарів в обороті наступної черги. Договір застави має бути укладений не пізніше 26 листопада 2021 року.

3.1.3. договір застави МП наступної черги. Договір застави має бути укладений не пізніше 26 листопада 2021 року.

3.1.4. договір поруки з ТОВ "ВЕКТОР-ОІЛ" (СДРПОУ 38160953). Договір поруки має бути укладений не пізніше 26 листопада 2021 року.

3.1.5. договір поруки з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Договір поруки має бути укладений не пізніше 26 листопада 2021 року.

3.1.6. договір поруки з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ). Договір поруки має бути укладений не пізніше 26 листопада 2021 року.

У п.4.1 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 визначено, що грошові кошти надаються позичальнику згідно цього договору на підставі письмових заявок. Сторони погодили, що згідно цього договору кожна окрема сума грошових коштів, які надаються банком позичальникові на підставі однієї заявки на видачу кредиту, має назву транш кредиту. Банк приймає рішення про виконання заявки на власний розсуд відповідно до внутрішніх положень банку, тобто зобов`язання банку щодо надання траншу кредиту є відкличними. Виконанням заявки є надання банком траншу кредиту в порядку визначеному п. 4.3. договору. В разі, коли сума заборгованості за кредитом дорівнює чинному ліміту кредитної лінії, визначеному п.1.2. цього договору, нові заявки банком не розглядаються та не виконуються до часткового або повного погашення кредиту. З моменту, коли сума заборгованості за кредитом стає меншою ніж чинний ліміт кредитної лінії, визначений п.1.2. цього договору, позичальник може подавати на розгляд банку нові заявки в межах чинного ліміту кредитної лінії, а банк розглядає їх у порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 4.2 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 передбачено, що для обліку заборгованості позичальника за кожним траншем за кредитом згідно цього договору відкривається окремий кредитний рахунок у ПАТ "БАНК ВОСТОК", м. Дніпро, Код (кредитний рахунок). Датою наданняк вважається дата відображення банком операції з надання траншу кредиту на кредитному рахунку. Підтвердженням надання кредиту/траншу кредиту є виписка з кредитного рахунку.

Згідно п.4.5 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 датою повернення кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий у ПАТ «БАНК ВОСТОК», м. Дніпро, Код . Платежі у повернення кредиту здійснюються у тій же валюті, в якій надано Кредит.

Пунктом 4.6 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 передбачено, що зобов`язання позичальника по погашенню кредиту вважаються дотриманими, якщо протягом строку дії цього договору заборгованість за кредитом не перевищує чинного ліміту кредитної лінії, визначеного графіком, а також станом на кінець операційного дня банку, який є терміном повернення кредиту, заборгованість за кредитом відсутня. Позичальник повинен забезпечити зниження ліміту кредитної лінії відповідно до графіку шляхом здійснення не пізніше дати, зазначеної у стовпці II графіку, платежу у погашення заборгованості за кредитом. При цьому сума платежу визначається позичальником з такого розрахунку, щоб станом на перший операційний день, наступний за зазначеною у стовпці II графіку датою (якщо дата, зазначена у стовпці II графіку, припадає на вихідний/святковий/не операційний день банку, то станом на другий операційний день за зазначеною у стовпці II графіку датою), заборгованість за кредитом не перевищувала чинний на цей операційний день ліміт кредитної лінії.

У п.4.13 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 сторони встановлюють наступний порядок погашення заборгованості за цим договором:

- в першу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом;

- в другу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими відповідно до умов цього договору комісіями;

- в третю чергу погашається строкова заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом;

- в четверту чергу погашається строкова заборгованість за нарахованими відповідно до умов цього договору комісіями;

- в п`яту чергу погашається прострочена заборгованість за кредитом;

- в шосту чергу погашається строкова заборгованість за кредитом;

- в сьому чергу погашається заборгованість за неустойкою, обчислена банком.

Належність заборгованості позичальника до строкової та простроченої визначається банком самостійно на підставі цього договору та чинного законодавства.

Банк має право змінювати порядок погашення заборгованості за цим договором і спрямовувати кошти, отримані від позичальника (його поручителів/гарантів/заставодавців /третіх осіб) або від реалізації предмета застави/іпотеки/довірчої власності на виконання зобов`язань позичальника за цим договором без дотримання визначеного цим пунктом порядку.

Пунктом 5.1 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 порядок нарахування процентів: нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту, за кожен день користування кредитом, на щоденний залишок заборгованості за кредитом, за ставкою, визначеною п.1.3. цього договору, до повного погашення заборгованості за цим договором, у тому числі за користування кредитом, термін повернення якого настав. При цьому при розрахунку застосовується фактична кількість днів у місяці та умовна кількість днів у році - 360.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється не рідше ніж один раз на календарний місяць протягом всього строку дії цього договору, проте банк на власний розсуд може здійснювати нарахування процентів за користування кредитом декілька разів на календарний місяць. Вперше проценти за користування кредитом згідно цього договору нараховуються з дати надання першого траншу кредиту згідно цього договору по дату першого нарахування процентів за цим договором включно; вдруге та наступні нарахування процентів за користування кредитом згідно цього договору здійснюються за період від дати, наступної за датою попереднього нарахування процентів, по дату поточного нарахування процентів включно.

За операційний день банку, в якому здійснюється повне погашення кредиту, проценти не нараховуються.

Сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється у валюті Кредиту щомісячно у період з першого до п`ятого числа (включно), а процентів, нарахованих у грудні та квітні кожного року дії цього Договору - до п`ятнадцятого числа (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено нарахування процентів, а також в день остаточного повного погашення Кредиту. Якщо п`яте/п`ятнадцяте у січні та травні число місяця припадає на вихідний/святковий/не операційний день банку, то терміном сплати процентів є перший за ним операційний день банку (п.5.2 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021).

Цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п.15.2 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021).

Як вбачається з матеріалів справи, в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 було укладено наступні договори:

- договір поруки №КК2021-0222/П.4 від 26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (кредитор/банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл» (поручитель);

- договір поруки №КК2021-0222/П.5 від 26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (кредитор/банк) та ОСОБА_2 (поручитель);

- договір поруки №КК2021-0222/П.6 від 26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (кредитор/банк) та ОСОБА_1 (поручитель).

Наразі, суд зазначає, що умови вказаних договорів є ідентичними.

Зокрема, згідно п.1.1 договорів поруки о поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "АСПЕКТ ЕНЕРЖІ" (позичальник) всіх його зобов`язань, що виникли з кредитної о договору №КК2021-0222 від 26 листопада 2021 року, як існуючих на дату укладення цього договору, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому.

У п.1.2 договорів поруки вказано, що поручитель підтверджує, що умови кредитного договору добре йому відомі, оскільки він до укладення цього договору ознайомився з кредитним договором, повністю йому зрозумілі, в тому числі поручителю відомо, що:

- заборгованість за кредитом згідно умов кредитного договору не може перевищувати - 10 000 000,00 (Десять мільйонів) гривень 00 копійок;

- остаточний термін повернення кредиту - 25 листопада 2022 року;

- процентна ставка за користування кредитом - 16% (шістнадцять) процентів річних;

- строки і порядок сплати процентів, комісій, неустойки, графік погашення кредиту, умови дострокового повернення Кредиту та дострокового настання терміну повернення Кредиту - згідно умов Кредитного договору.

У п.1.3 договорів поруки зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема, за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом, комісій, відшкодування можливих збитків. сплату неустойки згідно умов кредитного договору, проте максимальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором складає 11 600 000,00 грн.

Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною (п.1.4 договорів поруки).

Пунктами 5.2, 5.3 договорів поруки визначено, що останні набувають чинності з моменту підписання сторонами. Порука, надана згідно договорів, припиняється по спливу п`яти років від дати настання остаточного терміну повернення кредиту згідно кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, в межах договору КК2021-0222 від 26.11.2021 позичальником надавались банку заявки на отримання грошових коштів, зокрема, від 04.01.2022, від 08.12.2021, від 09.12.2021, від 10.12.2021, від 13.12.2021, від 15.12.2021, від 16.12.2021, від 28.12.2021.

Заявки позичальника були виконані банком, а грошові кошти за кредитним догвоором перераховані позичальнику, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Проте, як вказує позивач, станом на момент звернення до суду з розглядуваним позовом відповідачем 1 свої обов`язки за кредитним договором КК2021-0222 від 26.11.2021 виконано не було, графіку зменшення кредитного ліміту не дотримано, внаслідок чого у позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі» утворилась заборгованість по тілу кредиту в сумі 8 333 000 грн.

Одночасно, за весь період користування кредитними коштами банком було нараховано відсотки. Зокрема, за розрахунком позивача розмір прострочених позичальником відсотків за користування кредитом за період з 26.11.2021 по 27.11.2022 становив станом на момент звернення до суду розглядуваним позовом 387 398,35 грн. До того ж, позивачем було здійснення нарахування відсотків на прострочену частину за користування кредитом за період з 28.02.2022 по 23.01.2025 й визначено, що сума заборгованості позичальника за останніми станом на дату звернення до суду з розглядуваним позовом становила 3 312 543,53 грн.

Як підтверджеється матеріалами справи, під час розгляду справи, відповідачем 3, як поручителем, було внесено в рахунок погашення заборгованості за договором КК2021-0222 від 26.11.2021 грошові кошти згідно платіжних інструкцій №407094 від 10.06.2025 на суму 3500 грн та №874921 від 16.06.2025 на суму 6 576 000 грн.

Зі змісту заяви про відмову від позову вбачається, що за рахунок означених коштів банком було обліковано погашення заборгованості по кредиту в сумі 3 950 000,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками, що нараховані на прострочену частину кредиту в сумі 2 242 101,65 грн. та заборгованість за простроченими відсотками в сумі 383 898,35 грн. Внаслідок чого, станом на момент вирішення спору банком фактично розраховано, що заборгованість за простроченим кредитом становить 4 383 000,00 грн, а 1 070 441,88 грн - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту.

Оцінюючи означені доводи позивача на підставі норм чинного законодавства, умов укладеного між позивачем та відповдачем 1 кредитного договору, а також наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України ).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Судом вказувалось, що відповідно до п.1.4 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 кредит має бути повернутий позичальником не пізніше 25 листопада 2022 року, проте термін повернення кредиту може змінюватися згідно умов цього договору.

Також наявними в матеріалах справи доказами, а саме банківськими виписками з рахунку позичальника підтверджеється, що станом на момент звернення до суду з розглядуваним позовом відповідачем 1 свої обов`язки за кредитним договором КК2021-0222 від 26.11.2021 виконано не було, графіку зменшення кредитного ліміту не дотримано, внаслідок чого у позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі» утворилась заборгованість по тілу кредиту в сумі 8 333 000 грн.

Одночасно, суд зазначає, що за змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно п.1.3 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 проценти за користування кредитом згідно цього договору нараховуються за ставкою 16,0% процентів річних. Процентна ставка за цим договором є фіксованою. У разі настання терміну повернення кредиту, у тому числі внаслідок невиконання позичальником умови зниження ліміту кредитної лінії відповідно до умов цього договору, на прострочену заборгованість за кредитом продовжують нараховуватися проценти за ставкою 16,0% процентів річних до повного погашення заборгованості за кредитом.

Пунктом 5.1 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 порядок нарахування процентів: нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту, за кожен день користування кредитом, на щоденний залишок заборгованості за кредитом, за ставкою, визначеною п.1.3. цього договору, до повного погашення заборгованості за цим договором, у тому числі за користування кредитом, термін повернення якого настав. При цьому при розрахунку застосовується фактична кількість днів у місяці та умовна кількість днів у році - 360.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється не рідше ніж один раз на календарний місяць протягом всього строку дії цього договору, проте банк на власний розсуд може здійснювати нарахування процентів за користування кредитом декілька разів на календарний місяць. Вперше проценти за користування кредитом згідно цього договору нараховуються з дати надання першого траншу кредиту згідно цього договору по дату першого нарахування процентів за цим договором включно; вдруге та наступні нарахування процентів за користування кредитом згідно цього договору здійснюються за період від дати, наступної за датою попереднього нарахування процентів, по дату поточного нарахування процентів включно.

За операційний день банку, в якому здійснюється повне погашення кредиту, проценти не нараховуються.

Сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється у валюті Кредиту щомісячно у період з першого до п`ятого числа (включно), а процентів, нарахованих у грудні та квітні кожного року дії цього Договору - до п`ятнадцятого числа (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено нарахування процентів, а також в день остаточного повного погашення Кредиту. Якщо п`яте/п`ятнадцяте у січні та травні число місяця припадає на вихідний/святковий/не операційний день банку, то терміном сплати процентів є перший за ним операційний день банку (п.5.2 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021).

Судом вказувалось, що за весь період користування кредитними коштами банком було нараховано відсотки. Зокрема, за розрахунком позивача розмір прострочених позичальником відсотків за користування кредитом за період з 26.11.2021 по 27.11.2022 становив станом на момент звернення до суду розглядуваним позовом 387 398,35 грн. До того ж, позивачем було здійснення нарахування відсотків на прострочену частину за користування кредитом за період з 28.02.2022 по 23.01.2025 й визначено, що сума заборгованості позичальника за останніми станом на дату звернення до суду з розглядуваним позовом становила 3 312 543,53 грн.

Проте, суд із такими доводами позивача не погоджується із урахуванням такого.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 Цивільного кодексу України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 по справі №910/4518/16

наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 Цивільного кодекск України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 444/9519/12), так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.

Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц сформульовано такі висновки.

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом установленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 Цивільного кодексу України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

Близькі за змістом висновки також сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17, а також підтримані Верховним Судом у постанові від 11.02.2025 по справі №908/627/23.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України и про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 Цивільного кодексу України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вказувалось вище, згідно п.1.3 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 у разі настання терміну повернення кредиту, у тому числі внаслідок невиконання позичальником умови зниження ліміту кредитної лінії відповідно до умов цього договору, на прострочену заборгованість за кредитом продовжують нараховуватися проценти за ставкою 16,0% процентів річних до повного погашення заборгованості за кредитом.

Здійснивши тлумачення умов кредитного договору, суду дійшов висновку, що вказаний пункт договору стосується саме умов нарахування відсоктів за користуання кредитом, а не міри відповідності - процентів у розумінніс ст.625 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку щодо неправомірності нарахування позивачем відсотків за користування кредитом за період після закінчення строку кредитування за окремими частинами (дати зменшення ліміту кредитування) та після остаточного закінчення строку кредитування (26.11.2022).

Здійснивши перервірку наведеного позивачем розрахунку з урахуванням навеедних вище висновків щодо неправомірності нарахування позивачем відсотків за користування кредитом за період після закінчення строку кредитування за окремими частинами (дати зменшення ліміту кредитування) та після остаточного закінчення строку кредитування (26.11.2022), суд дійшов висновку щодо підтвердження матеріалами справи заборгованості позичальника зі сплати відсоктів за користування кредитом на суму 386 657,61 грн (станом на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) та відсутності підстав для нарахування банком заборогованості за простроченими прецентами, що нараховані на прострочену частину кредиту в сумі 3 312 543,53 грн.

Судом вище вказувалось, що під час розгляду справи, відповідачем 3, як поручителем, було внесено в рахунок погашення заборгованості за договором КК2021-0222 від 26.11.2021 грошові кошти згідно платіжних інструкцій №407094 від 10.06.2025 на суму 3500 грн та №874921 від 16.06.2025 на суму 6 576 000 грн.

Зі змісту заяви про відмову від позову вбачається, що за рахунок означених коштів банком було обліковано погашення заборгованості по кредиту в сумі 3 950 000,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками, що нараховані на прострочену частину кредиту в сумі 2 242 101,65 грн. та заборгованість за простроченими відсотками в сумі 383 898,35 грн. Внаслідок чого, станом на момент вирішення спору банком фактично розраховано, що заборгованість за простроченим кредитом становить 4 383 000,00 грн, а 1 070 441,88 грн - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту.

Проте, враховуючи те, що судом було встановлено наявність станом на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом заборгованості позичальника за кредитним договором КК2021-0222 від 26.11.2021 по тілу кредиту в сумі 8 333 000 грн та заборгованості позичальника зі сплати відсоктів за користування кредитом на суму 386 657,61 грн, проведене позивачем зарахування за простроченими відсотками, що нараховані на прострочену частину кредиту в сумі 2 242 101,65 грн та на суму 740,74 грн (різниця в розхрахунку процентів) є неправомірним.

Судом враховано, що у п.4.13 договору №КК2021-0222 від 26.11.2021 сторони встановлюють наступний порядок погашення заборгованості за цим договором:

- в першу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом;

- в другу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими відповідно до умов цього договору комісіями;

- в третю чергу погашається строкова заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом;

- в четверту чергу погашається строкова заборгованість за нарахованими відповідно до умов цього договору комісіями;

- в п`яту чергу погашається прострочена заборгованість за кредитом;

- в шосту чергу погашається строкова заборгованість за кредитом;

- в сьому чергу погашається заборгованість за неустойкою, обчислена банком.

За таких обставин, враховуючи внесення поручителем суми часткового погашення, приймаючи до уваги, що частину вказаної суми позивачем неправомірно зараховано за простроченими відсотками, що нараховані на прострочену частину кредиту в сумі 2 242 101,65 грн та на суму 740,74 грн (різниця в розхрахунку процентів), означені суми повинно бути зараховано в рахунок погашення тіла кредиту.

Отже, виходячи з вищевикладеного, станом на момент вирішення спору по суті, матеріалами справи підтверджується наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі» перед Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» заборгованість за договором КК2021-0222 від 26.11.2021 по тілу кредиту в сумі 2 140 157,61 грн.

Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором із позитчальника та поручителів, суд зазначає таке.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Разом з тим, оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II кн. 5 Цивільного кодексу України).

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання (ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести, зокрема визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання, а також обсяг вимог, на які поширюється така порука тощо.

Судом було встановлено, що

в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №КК2021-0222 від 26.11.2021 було укладено наступні договори:

- договір поруки №КК2021-0222/П.4 від 26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (кредитор/банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл» (поручитель);

- договір поруки №КК2021-0222/П.5 від 26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (кредитор/банк) та ОСОБА_2 (поручитель);

- договір поруки №КК2021-0222/П.6 від 26.11.2021 між Публічним акціонерним товариством «Банк Восток» (кредитор/банк) та ОСОБА_1 (поручитель).

Наразі, суд зазначає, що умови вказаних договорів є ідентичними.

Зокрема, згідно п.1.1 договорів поруки о поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "АСПЕКТ ЕНЕРЖІ" (позичальник) всіх його зобов`язань, що виникли з кредитної о договору №КК2021-0222 від 26 листопада 2021 року, як існуючих на дату укладення цього договору, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому.

У п.1.2 договорів поруки вказано, що поручитель підтверджує, що умови кредитного договору добре йому відомі, оскільки він до укладення цього договору ознайомився з кредитним договором, повністю йому зрозумілі, в тому числі поручителю відомо, що:

- заборгованість за кредитом згідно умов кредитного договору не може перевищувати - 10 000 000,00 (Десять мільйонів) гривень 00 копійок;

- остаточний термін повернення кредиту - 25 листопада 2022 року;

- процентна ставка за користування кредитом - 16% (шістнадцять) процентів річних;

- строки і порядок сплати процентів, комісій, неустойки, графік погашення кредиту, умови дострокового повернення Кредиту та дострокового настання терміну повернення Кредиту - згідно умов Кредитного договору.

У п.1.3 договорів поруки зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема, за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом, комісій, відшкодування можливих збитків. сплату неустойки згідно умов кредитного договору, проте максимальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором складає 11 600 000,00 грн.

Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною (п.1.4 договорів поруки).

Пунктами 5.2, 5.3 договорів поруки визначено, що останні набувають чинності з моменту підписання сторонами. Порука, надана згідно договорів, припиняється по спливу п`яти років від дати настання остаточного терміну повернення кредиту згідно кредитного договору.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку щодо виникнення у відповідачів солідарного обов`язку із виконання позичальником умов кредитного договору КК2021-0222 від 26.11.2021, а саме погашення заборгованості по тілу кредиту в сумі 2 140 157,61 грн.

згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

У ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Проте, всупереч наведеного жодним з відповідачем обставин наявності вказаної вище заборгованості перед банком доказово не спростовано.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 5 453 441,88 грн, з яких 4 383 000,00 грн - заборгованість за простроченим кредитом, 1 070 441,88 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту, а саме в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2 140 157,61 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічну правову норму викладено у ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 грн.

Одночасно, судом враховано, що згідно ч.3 ст.4 Закону України про судовий збрів при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, враховуючи відмову від частини позовних вимог у зв`язку з їх погашенням, суд діцйшов висновку щодо наявності підстав для повернення позивачу з державного бюджету судового збору в сумі 39476,46 грн, сплаченого згідно платіжної інструкції №93346 від 29.01.2025.

Одночасно, судом враховано, що у ч.3 ст.130 Господарського процесуального кодексу України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що решта судового збору за позовними вимогами від яких відмовився позивач, а саме на суму 39476,46 грн підлягає розподілу за насліками вирішення спору у порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи висновки суду щодо часткового задоволення позову, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 104 917,76 грн (39476,46 + 65 441,30) покладається на сторін пропорційно задоволених вимог. При цьому, судовий збір, який покладається на відповідачів розподіляється між ними в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, п. 4 ч. 1 ст. 231, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Прийняти відмову Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» від позовних вимог до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 6 579 500 грн.

2. Закрити провадження у справі № 910/1227/25 в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 6 579 500 грн на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

3. Позов Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл», 3. ОСОБА_1 та 4. ОСОБА_2 про стягнення солідарно 5 453 441,88 грн, з яких 4 383 000,00 грн - заборгованість за простроченим кредитом, 1 070 441,88 грн. - заборгованість за простроченими відсотками що нараховані на прострочену частину кредиту - задовольнити частково.

4. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі» (04116, м.Київ, проспект Перемоги, буд.30, офіс 78, ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл» (32302, Хмельницька область, Кам`янець-Подільський, пр.Грушевського, буд.36А, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (49051, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Курсантська, буд.4, ) заборгованість за кредитом в сумі 2 140 157,61 грн.

5. Повернути Публічному акціонерному товариству «Банк Восток» (49051, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Курсантська, буд.4, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 39476,46 грн, сплачений згідно платіжної інструкції №93346 від 29.01.2025.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аспект Енержі» (04116, м.Київ, проспект Перемоги, буд.30, офіс 78, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (49051, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Курсантська, буд.4, ) судовий збір в сумі 10293,53 грн.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-Оіл» (32302, Хмельницька область, Кам`янець-Подільський, пр.Грушевського, буд.36А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (49051, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Курсантська, буд.4, ) судовий збір в сумі 10293,53 грн.

8. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (49051, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Курсантська, буд.4, ) судовий збір в сумі 10293,53 грн.

9. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (49051, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Курсантська, буд.4, ) судовий збір в сумі 10293,53 грн.

10. Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2 242 842,39 грн та заборгованості за простроченими відсотками, що нараховані на прострочену частину кредиту в сумі 1 070 441,88 грн.

11. Залишити за позивачем судовий збір в сумі 63 743,66 грн.

12. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.07.2025.

Суддя В.В. Князьков