РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.06.2025Справа № 910/5457/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ», м.Київ

про стягнення 290 559,71 грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» про стягнення заборгованості в сумі 290 559,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором № 2712/2024 від 27.12.2024 в частині оплати поставленої продукції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Відповідач відзиву на позов не подав, клопотання про продовження строку на подачу відзиву не заявив, проте, 10.06.2025 подав до господарського суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та надання строку на погашення заборгованості.

Розглянувши вказане клопотання, судом було останнє задоволено в частині долучення доказів, а також залишено без задоволення в частині надання строку на погашення заборгованості.

Зокрема, в контексті вимог про надання строку на погашення заборгованості суд зазначає, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено такого повноваження суду під час розгляду справи. Одночасно, суд наділено повноваження на встановлення строків вчиненні певних процесуальних дій з боку учасників судового процесу, як то, строки подачі відзиву, доказів, тощо.

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» (покупець) було укладено договір №2712/2024, за умовами п.п.1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві металопрокат в кількості, якості, номенклатурі та асортименті, наведених у рахунку, який є невід`ємною частиною даного договору. Покупець зобов`язаний прийняти продукцію і платити її у строки, передбачені даним договором та додатками до нього.

Згідно п.2.5 договору №2712/2024 від 27.12.2024 право власності на продукцію, а також усі ризики переходять до постачальника від покупця в момент передачі продукції покупцеві, що підтверджує факт прийняття продукції покупцем.

У п.2.6 договору №2712/2024 від 27.12.2024 вказано, що термін поставки продукції 5 банківських днів після зарахування 100% передоплати. Інші строки поставки та умови оплати окремих партій продукції узгоджуються сторонами згідно рахунків до договору.

Відповідно до п.3.1 договору №2712/2024 від 27.12.2024 ціна продукції, що поставляється за договором є договірною і вказується у відповідних рахунках.

За умовами п.3.2 договору №2712/2024 від 27.12.2024 умови оплати - передоплата в розмірі 100% на поточний рахунок постачальника.

Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України - гривні, безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі наданого постачальником рахунку покупцю (п.3.3 договору №2712/2024 від 27.12.2024).

Договір набуває чинності з дати підписання сторонами і діє до 31.12.2025, але у будь-якому випадку до повного виконання взятих на себе зобов`язань (п.7.1 договору №2712/2024 від 27.12.2024).

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №2712/2024 від 27.12.2024 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №10/09№2712/2024 від 27.12.2024 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

У специфікації №1 від 14.03.2025 до договору №2712/2024 від 27.12.2024 сторонами було затверджено характеристики, кількість, номенклатуру та загальну вартість партії товару. Також у специфікації №1 від 14.03.2025 до договору №2712/2024 від 27.12.2024 контаргентами було визначено порядок оплати товару: після сплата протягом 7 робочих днів з моменту відвантаження. Відвантаження від 14.03.2025, після сплата до 26.03.2025.

На виконання умов договору №1 від 14.03.2025 до договору №2712/2024 від 27.12.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» прийнято товар на суму 445 559,71 грн, про що сторонами складено та підписано видаткову накладну №68 від 14.03.2025.

Проте, як вказано у позовній заяві, відповідачем станом на момент звернення до суду із позовом було лише частково оплачено поставлений позивачем товар, а саме перераховано на рахунок постачальника грошові кошти згідно платіжних інструкцій №234 від 19.03.2025 на суму 100 000 грн, №274 від 08.04.2025 на суму 50 000 грн та №322 від 18.04.2025 на суму 5000 грн. Внаслідок внесення часткових оплат за поставлений товар у Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» на суму 290 559,71 грн, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Як вказувалось вище, відповідачем відзиву на позов не подано, проте, долучено до матеріалів справи платіжні інструкції №234 від 09.05.2025 на суму 90 559 грн, №382 від 27.05.2025 на суму 50000 грн та №272 від 03.06.2025 на суму 5000 грн.

Оцінюючи доводи учасників судового процесу, а також наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає таке.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вказувалось вище, відповідно до п.3.1 договору №2712/2024 від 27.12.2024 ціна продукції, що поставляється за договором є договірною і вказується у відповідних рахунках.

Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України - гривні, безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі наданого постачальником рахунку покупцю (п.3.3 договору №2712/2024 від 27.12.2024).

У специфікації №1 від 14.03.2025 до договору №2712/2024 від 27.12.2024 сторонами було затверджено характеристики, кількість, номенклатуру та загальну вартість партії товару. Також у специфікації №1 від 14.03.2025 до договору №2712/2024 від 27.12.2024 контаргентами було визначено порядок оплати товару: після сплата протягом 7 робочих днів з моменту відвантаження. Відвантаження від 14.03.2025, після сплата до 26.03.2025.

На виконання умов договору №1 від 14.03.2025 до договору №2712/2024 від 27.12.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» прийнято товар на суму 445 559,71 грн, про що сторонами складено та підписано видаткову накладну №68 від 14.03.2025.

Виходячи з умов договору №2712/2024 від 27.12.2024 , суд дійшов висновку, що строк оплати покупцем товару, який було поставлено згідно видаткової накладної №68 від 14.03.2025 на суму 445 559,71 грн настав.

Проте, як вказано у позовній заяві, відповідачем станом на момент звернення до суду із позовом було лише частково оплачено поставлений позивачем товар, а саме перераховано на рахунок постачальника грошові кошти згідно платіжних інструкцій №234 від 19.03.2025 на суму 100 000 грн, №274 від 08.04.2025 на суму 50 000 грн та №322 від 18.04.2025 на суму 5000 грн., внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» на суму 290 559,71 грн.

Одночасно, як було встановлено вище, відповідачем відзиву на позов не подано, проте, долучено до матеріалів справи платіжні інструкції №234 від 09.05.2025 на суму 90 559 грн, №382 від 27.05.2025 на суму 5000 грн та №272 від 03.06.2025 на суму 5000 грн, що загалом становить 100 559 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, враховуючи, що після відкриття провадження у справі відповідачем було частково оплачено товар згідно платіжних інструкцій №234 від 09.05.2025 на суму 90 559 грн, №382 від 27.05.2025 на суму 5000 грн та №272 від 03.06.2025 на суму 5000 грн, що загалом становить 100 559 грн, провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» в частині стягнення заборгованості в сумі 100 559 грн підлягає закриттю на підставі .2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» в частині стягнення заборгованості в сумі 190 000,71 грн суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак, всупереч принципу змагальності учасників судового процесу та обов`язку доказування, відповідачем обставин відсутності заборгованості перед позивачем на суму 190 000,71 грн належним чином доказово не обґрунтовано, обставини, які повідомлено позивачем, не спростовано.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» в частині стягнення заборгованості в сумі 190 000,71 грн.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1-2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 грн позивачем надано суду:

- договір №20/2025 від 16.04.2025, укладений між Адвокатським бюро «Слобожанська консалтингова група» Холода Олега» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група». Згідно змісту п.1.2 вказаного договору бюро, відповідно до узгоджених сторонами доручень, надає клієнту правничу допомогу щодо підготовки, підписання та подання позовної заяви до суду першої інстанції про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « 1НБУД-ХХІ» заборгованості за договором поставки №2712/2024 від 27 грудня 2024 року, з наділенням уповноважених осіб бюро всіма процесуальними правами, якими наділений клієнт, в тому числі підписувати та подавати: позовну заяву, відповідь на відзив, будь-які клопотання та заяви, подавати адвокатські запити, у зв`язку з чим бюро має право представляти права та законні інтереси клієнта у будь-яких судах України, державних органах та установах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно п.3.1 договору за надану правничу допомогу, передбачену в п. 1.2. договору, клієнт сплачує бюро винагороду (гонорар) у розмірі 16 000, 00 грн.

- рахунок №1.20.2025 від 16.04.2025 на суму 16 000 грн;

- платіжну інструкцію №211 від 18.04.2025 на суму 16 000 грн;

- ордер на надання правничої допомоги №1298731.

Щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховано правову позицію Великої палати Верховного Суду, яку висловлено у постанові від 16.11.2022 по справі №922/1964/21. Зокрема, таке.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі N 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

У постанові від 16.11.2022 по справі №922/1964/21 Великої Палати Верховного Суду також наголошено, що частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Наразі, за висновками суду, надані позивачем докази, є належними та достатніми доказами підтвердження понесення в межах розглядуваної справи витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.

Відповідачем заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу подано не було.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та витрати позивача на професійну правничу допомогу (в тому числі, і за вимогами провадження у справі за якими підлягає закриттю) покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 231, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №910/5457/25 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» про стягнення основного боргу в сумі 100 559 грн.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» про стягнення заборгованості в сумі 190 000,71 грн - задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНБУД-ХХІ» (03067, м.Київ, вул. Полковника Шутова, буд.16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна торгово-виробнича група» (01042, м.Київ, провулок Новопечерський, буд.19/3, корпус 3, офіс 2, ) заборгованість в сумі 190 000,71 грн, судовий збір в розмірі 4358,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено 30.06.2025.

Суддя В.В. Князьков