ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року Справа № 915/157/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревелтранс», вул. Київська, буд. 258, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56500

електронна пошта:

до відповідача: Приватного підприємства «Укрінтерпостача», вул.Одеська, буд.1-А, с.Трикратне, Вознесенський район, Миколаївська область, 56534

електронна пошта:

про: стягнення 51 142,92 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тревелтранс» звернулось до Господарського суду Миколаївської області зі сформованою в системі «Електронний суд» позовною заявою б/н від 30.01.2025 (вх. № 1427/25 від 30.01.2025), в якій просить суд:

1. Відкрити провадження у справі та розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

2. Стягнути з Приватного підприємства «УКРІНТЕРПОСТАЧ» () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЕВЕЛТРАНС» () основну суму заборгованості за договором в розмірі 44 916,00 грн., інфляційних витрат у розмірі 5030,80 грн., 3% річних у розмірі 1196,12 грн. та судові витрати у розмірі 19028,00 грн.(3028,00 грн. судового збору та 16000,00 грн. адвокатські послуги).

В обґрунтування позову товариство посилається на неналежне виконання відповідачем Договору про перевезення вантажів №Т/17/06-1 від 17.06.2019 в частині своєчасної оплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажу.

Позовні вимоги мотивовані положеннями ст.ст. 526, 610, 611, 625, 906 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 222 Господарського кодексу України

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.02.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/157/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копії ухвали було надіслано позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронних кабінетів позивача та відповідача 19.02.2025 о 20:41, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними довідками. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 17.02.2025 у справі № 915/157/25 позивач та відповідач отримали 20.02.2025.

25.02.2025 до суду від представника Приватного підприємства «Укрінтерпостача» - адвоката Вуїв О.В. надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 25.02.2025 (вх. № 2812/25 від 25.02.2025) про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (внесення РНОКПП / коду ЄДРПОУ до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи).

07.03.2025 до суду від відповідача надійшов сформований в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву б/н від 07.03.2025 (вх. № 3581/25 від 07.03.2025), в якому товариство не погоджується з позовними вимогами ТОВ «ТРЕВЕЛТРАНС» та заперечує проти їх задоволення в повному обсязі.

Заперечення відповідача ґрунтуються на такому:

Дійсно між сторонами було укладено Договір про перевезення вантажів №Т/17/06-1 від 17.06.2019 (далі Договір), що підтверджується його копією, долученою до позовної заяви позивачем. Договір на сьогоднішній день не розірваний і не припинений. Умовами самого Договору не була визначена ціна послуг з перевезення, які повинні були надаватися позивачем як перевізником. Вартість послуг позивача з перевезення вантажу на замовлення відповідача повинна була визначатися в окремих документах Замовленнях на перевезення.

Як вказує позивач, в замовленні була узгоджена вартість надання послуг з перевезення 1793,77 грн/т. На підтвердження цього позивач долучає до позову копію цього замовлення №10 від 15.02.2024, з якої вбачається, що це замовлення підписане виключно представником позивача, і не підписане представником відповідача. Доказів направлення відповідачем ПП «УКРІНТЕРПОСТАЧА» замовлення №10 від 15.02.2024 на адресу позивача «ТРЕВЕЛТРАНС» такого замовлення з зазначеними позивачем умовами до позовної заяви не долучені і не надані позивачем в подальшому.

За такого, товариство наголошує, що відповідачем не було узгоджено з відповідачем умови перевезення вантажу відповідно до Замовлення №10 від 15.02.2024, в тому числі між сторонами не було узгоджено вартість послуг з перевезення в розмірі 1793,77грн, як про це зазначає позивач. Тому сторона відповідача вважає, що між сторонами не було узгоджено вартість наданих позивачем послуг, відповідно вимоги про стягнення суми 44916,00грн як простроченої заборгованості за Договором є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідач не погоджується з ціною перевезення, тобто з вартістю послуг, які були надані позивачем. На переконання відповідача, ціна послуг була визначена між сторонами за цінами на аналогічні ціни послуг з перевезення вантажу на той час з іншими перевізниками, з якими у підприємства відповідача були укладені договори. Така ціна була 1000грн/т. У зв`язку з цим було сформоване та передане ТОВ «ТРЕВЕЛТРАНС» замовлення №10 від 15.02.2024 з зазначенням вантажу пшениця 25т за маршрутом с.Трикратне м.Рені, з ціною 1000грн/т.

Відповідач зазначає, що лише 23.01.2025 отримав відправлену поштою вимогу позивача про сплату боргу в сумі 44916,00грн з доданими до неї оригіналами рахунку №10 від 17.02.2024, замовлення №10 від 15.02.2024, акта наданих послуг №46 від 17.02.2024. Тому свій обов`язок з оплати даного рахунку відповідач повинен був виконати протягом 3-х банківських рахунків, починаючи з 23.01.2025 і до 27.01.2025 (включно). За такого, нарахування позивачем штрафних санкцій (індексу інфляції і 3% річних) за період з 10.03.2024 по 27.01.2025 є безпідставним, так цей період не є періодом прострочення з боку відповідача.

Також відповідачем здійснено оплату даних послуг за вказаною вартістю 1000,00грн/т, загальною вартістю 25040грн, що підтверджується платіжною інструкцією №51 від 05.03.2025р. Відповідачем було здійснено відповідно до платіжного документа часткову оплату наданих позивачем послуг 20866,67грн за вирахуванням ПДВ 4173,33грн (25040,00 грн 4173,33грн= 20866,67грн). Підставою для неповної оплати вартості послуг, наданих позивачем є те, що реєстрацію податкової накладної №59 від 16.02.2024 щодо наданих позивачем послуг та їх вартості було зупинено 11.03.2024. на даний час позивач не вчинив жодних дій з виправлення ситуації та здійснення реєстрації цієї податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Що в свою чергу призвело до неможливості отримання відповідачем ПП «УКРІНТЕРПОСТАЧА» відшкодування ПДВ, ні в тому розмірі, який вказує позивач в накладній 7486,00грн, ні в іншому розмірі (зокрема 4173,33грн, за позицією відповідача), що спричиняє відповідачу збитки, спричинені бездіяльністю позивача.

10.03.2025 до суду від представника відповідача надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 10.03.2025 (вх. № 3664/25 від 10.03.2025) про долучення до матеріалів справи до матеріалів справи доказів на підтвердження оплати відповідачем правової допомоги.

13.03.2025 до суду від представника позивача надійшла сформована в системі «Електронний суд» відповідь на відзив б/н від 13.03.2025 (вх. № 3883/25 від 13.03.2025), в якій товариство заперечує проти аргументів відповідача, викладених у відзиві, та наполягає на задоволенні позовних вимог.

Позивач зазначає, зокрема, що твердження відповідача про те, що Представником Відповідача Гулою Ю.Г. було сформовано та передано нарочно представнику Позивача замовлення на перевезення №10 від 15.02.2024 року із вказаною ціною за перевезення 1000,00 грн/т нічим не підтверджено. Не вказано якому представнику позивача були надані дані документи (ПІБ), при яких обставинах, хто може це підтвердити. Директор ТОВ «ТРЕВЕЛТРАНС» чи інша повноважена особа ТОВ «ТРЕВЕЛТРАНС» не отримували замовлення про яке зазначає відповідач.

Стосовно доводів відповідача про блокування податкової накладної №59/1 від 16.02.2024 року в єдиному реєстрі податкових накладних, позивач зазначає, що дійсно її було заблоковано податковою. Для її розблокування позивач мав би надати до податкового органу пояснення щодо господарської операції з підтверджуючими документами. Однак, внаслідок того, що відповідачем не надано позивачу підписані з його сторони примірники замовлення на перевезення та акт виконаних робіт, позивач не має можливості надати до податкової обґрунтовані пояснення про господарську операцію та розблокувати її в ЄРПН.

Позивач не погоджується на визначення ціни перевезення у 1000,00 грн. як на цьому наполягає відповідач, а також зазначає, що не можна вважати виконаним належним чином обов`язок зі сплати за надані послуги, через майже рік після їх отримання.

За приписами ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Водночас, згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Савенкова проти України» від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України» від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду справи із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вказана справа розглядалась судом у розумний строк.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

17.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тревелтранс», як перевізником, та Приватним підприємством «Укрінтерпостача», як замовником, був укладений Договір № Т/17/06-01 про перевезення вантажів (далі Договір), відповідно до предмету якого перевізник зобов`язався доставляти (перевозити) автомобільним транспортом довірений йому замовником (відправником) вантаж з пункту (місця) відправлення до пункту (місця) призначення, а замовник (відправник) зобов`язався сплачувати за перевезення вантажу плату (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування, кількість вантажу або маса (вага), його вартість та інші умови перевезення вантажу за цим Договором узгоджуються сторонами в замовлені на перевезення.

Пунктом 2.1 Договору сторони визначили обов`язки Замовника, серед яких, зокрема, такі: надавати вантажі для перевезень на підставі узгодженого «Замовлення на перевезення», що є невід`ємною частиною цього Договору, в якому вказані пункт завантаження, пункт розвантаження, контактні особи та їх телефони, назва та характеристика вантажу, об`єм та вага вантажу, вартість перевезення (п. 2.1.1); забезпечити оформлення товарно-супровідних документів (п. 2.1.2); організувати оформлення документів для перевезення вантажу (п. 2.1.5); своєчасно оплачувати послуги перевізника (п. 2.1.7).

Пунктом 2.2 Договору сторони визначили обов`язки перевізника, серед яких, зокрема, такі: забезпечити наявність у водіїв належним чином оформлених документів для безперешкодного виконання перевезень (п. 2.2.2); доставити і здати вантаж вантажоодержувачу (п. 2.2.5).

Відповідно до п. 3.1 Договору ціни на послуги узгоджуються сторонами в Замовленнях на перевезення і вказуються у рахунках-фактурах перевізника.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки за цим Договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України шляхом переведення коштів з розрахункового рахунку замовника на розрахунковий рахунок перевізника протягом трьох банківських днів після отримання від перевізника належним чином оформлених рахунка-фактури, акту виконаних робіт, податкової накладної, товарно-транспортної накладної з відміткою про отримання вантажу вантажоодержувачем, якщо в «Замовленнях на перевезення» не вказані інші умови за кожне окреме перевезення.

За умовами п. 7.1 Договору всі суперечки, які можуть виникнути при виконанні цього Договору, передаються на розгляд Господарського суду відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 8.2 Договору за фактом виконання перевезення сторони складають та підписують Акт виконаних робіт.

Відповідно до п. 8.3 Договір вступає в силу з моменту підписання і діє до « 31» грудня 2019 р. Якщо жодна із сторін за три місяці до закінчення строку дії Договору не попередить іншу сторону про розірвання договору, то даний Договір зберігає свою силу для сторін кожного разу ще на один рік.

Договір скріплений підписами та печатками обох сторін.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази направлення сторонами письмових заяв про розірвання Договору, а тому його, у відповідності до умов п. 8.3, слід вважати пролонгованим та таким, що діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Приписами ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, серед іншого, що сторони погоджують умови договору на основі вільного волевиявлення на власний розсуд.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За змістом ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором перевезення, який підпадає під правове регулювання норм глави 64 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За приписами ст. 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

За даними позивача, на виконання умов укладеного Договору, перевізником було належним чином надано замовнику послугу по перевезенню вантажу, що підтверджується товарно-транспортною накладною №187 від 16.02.2024 (за маршрутом с.Трикратне Вознесенського району Миколаївської області м.Рені Одеської області), підписаною відповідальною особою вантажовідправника директором відповідача Гулою Ю.Г., в якій (транспортній накладній) зазначено вагу вантажу, його найменування, автомобільного перевізника замовника (вантажовідправника), одержувача, пункти навантаження та розвантаження.

Приватне підприємство «УКРІНТЕРПОСТАЧА» визнає факт здійснення сторонами такої господарської операції.

Суд зауважує, що у даній справі між сторонами відсутній спір щодо факту надання позивачем, як перевізником, відповідачу, як замовнику, послуг із перевезення вантажу (пшениці) за маршрутом с.Трикратне Вознесенського району Миколаївської області м.Рені Одеської області (відповідно до товарно-транспортної накладної №187 від 16.02.2024).

Спірним у даній справі виступає питання щодо ціни вказаних послуг, а також наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості та компенсаційних нарахувань.

З урахуванням наведеного, судом з наданих до матеріалів справи доказів та пояснень сторін встановлено таке.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРЕВЕЛТРАНС» за результатами надання послуг із перевезення за товарно-транспортною накладною №187 від 16.02.2024 було оформлено такі документи:

- акт надання послуг № 46 від 17.02.2024 на суму 44 916,00 грн;

- рахунок на оплату № 10 від 17.02.2024 на суму 44 916,00 грн.

Суд зауважує, що вищевказані акт та рахунок підписані одноособово позивачем, підписи відповідача на вказаних документах відсутні.

Позивач зазначає, що рахунок на оплату наданих транспортних послуг було направлено відповідачу 06.03.2024, на підтвердження чого надає суду роздруківку електронного листа.

Водночас, вказаний доказ оцінюється судом критично. Так, слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності й допустимості таких доказів, а також обсягу обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Разом із тим, надана до матеріалів справи роздруківка електронного листа не дає суду можливості достовірно встановити авторів цього листування, зокрема, з урахуванням того, що в Договорі відсутні підтверджені сторонами адреси електронної пошти перевізника та замовника.

Крім того, позивачем надано до матеріалів справи Замовлення № 10 від 15.02.2024 на перевезення вантажу автомобільним транспортом до договору № Т/17/06-1 про перевезення вантажів від 17.06.2019, зі змісту якого вбачається, зокрема: маршрут перевезення (с. Трикратне, Миколаївська обл., до Одеська обл., м. Рені), дані про вантаж (пшениця, 25,00 т), та вартість наданих послуг (1793,77 грн/т).

Вказане замовлення № 10 від 15.02.2024 скріплено підписом та печаткою перевізника, підпис та печатка замовника відсутні.

Матеріали справи свідчать, що вищевказані акт надання послуг № 46 від 17.02.2024, рахунок на оплату № 10 від 17.02.2024 та Замовлення № 10 від 15.02.2024 на перевезення вантажу автомобільним транспортом скеровувалися позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку разом із листом № 08/1 від 08.01.2024, за змістом якої перевізник звертався до замовника письмовою вимогою погашення заборгованості за договором.

Даний лист був отриманий відповідачем 23.01.2025, що підтверджується даними з офіційного вебсайту Акціонерного товариства «Укрпошта» із трекінгом поштового відправлення.

Приватне підприємство «УКРІНТЕРПОСТАЧА» не заперечує проти обставин отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЕВЕЛТРАНС» вказаного листа з доданими до нього оригіналами рахунку №10 від 17.02.2024, замовлення №10 від 15.02.2024, акта наданих послуг №46 від 17.02.2024.

Разом із тим, відповідач зазначає, що отримавши 23.01.2024 від позивача вимогу з доданими до неї оригінали документів, замовник ознайомився з замовленням №10 від 15.02.2024, яке ним не погоджувалося і не підписувалося в частині погодження вартості послуг з перевезення - 1793,77грн/т. Яким чином була визначена вартість послуг 1793,77 грн, та виходячи з чого саме, відповідачу не відомо.

Зважаючи на це, відповідачем було сформовано у власній редакції Замовлення № 10 від 15.02.2024 на перевезення вантажу автомобільним транспортом до договору № Т/17/06-1 про перевезення вантажів від 17.06.2019, зі змісту якого вбачається, зокрема: маршрут перевезення (с. Трикратне, Миколаївська обл., до Одеська обл., м. Рені), дані про вантаж (пшениця, 25,00 т), та вартість наданих послуг (1000,00 грн/т).

Вказане замовлення № 10 від 15.02.2024 скріплено підписом та печаткою замовника, підпис та печатка перевізника відсутні.

Крім того, відповідачем було сформовано у власній редакції акт надання послуг № 46 від 17.02.2024 на суму 25 040,00 грн (виходячи із ціни послуг 1000,00 грн).

Вказаний акт підписаний одноособово відповідачем, підпис позивача на такому документі відсутній.

Також відповідач зазначає про здійснення оплати наданих послуг за вказаною вартістю 1000,00 грн/т, загальною вартістю 25040 грн, на підтвердження чого надає до матеріалів справи платіжну інструкцію № 515 від 05.03.2025 на суму 20 886,67 грн (призначення платежу «За транспортні послуги за 17.02.2024 р. (ТТН №187 від 16.02.2024 р., вага 25,04 т, ціна 1000 грн/т з ПДВ) ПДВ 20% - 3477,78 грн»). З пояснень приватного підприємства вбачається, що відповідачем було здійснено відповідно до платіжного документа часткову оплату наданих позивачем послуг 20866,67грн за вирахуванням ПДВ 4173,33грн (25040,00 грн 4173,33грн = 20866,67грн). Підставою для неповної оплати вартості послуг, наданих позивачем стало те, що реєстрацію податкової накладної №59 від 16.02.2024 щодо наданих позивачем послуг та їх вартості було зупинено 11.03.2024, і на даний час позивач не вчинив жодних дій з виправлення ситуації та здійснення реєстрації цієї податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, що в свою чергу призвело до неможливості отримання відповідачем ПП «УКРІНТЕРПОСТАЧА» відшкодування ПДВ, ні в тому розмірі, який вказує позивач в накладній 7486,00 грн, ні в іншому розмірі (зокрема 4173,33 грн, за позицією відповідача).

Позивач в свою чергу не погоджується на визначення ціни перевезення у 1000,00 грн, як на цьому наполягає відповідач, а також зазначає, що не можна вважати виконаним належним чином обов`язок зі сплати за надані послуги, через майже рік після їх отримання.

З урахуванням наведеного, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам та доводам сторін, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Як було наведено вище, відповідно до п. 3.1 Договору ціни на послуги узгоджуються Сторонами в Замовленнях на перевезення і вказуються у рахунках-фактурах Перевізника.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, до суду не було надано узгоджених обома сторонами Замовлень на перевезення.

Відсутність вказаних документів унеможливлює встановлення факту досягнення сторонами домовленості щодо вартості надання транспортних послуг, і досягнення згоди по цим умовам заперечується відповідачем.

При цьому, згідно зі ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що за змістом ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частинами 3, 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду», що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

За такого, суд зазначає, що матеріали справи не містять, а позивачем в свою чергу не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 76 - 79, 91 ГПК України того, що у передбаченому Договором порядку між Сторонами були узгоджені ціни на послуги а саме, що таке узгодження мало місце у Замовленнях на перевезення. Навпаки, згідно з наданими матеріалами вбачається, що Замовлення на перевезення № 10 від 15.02.2024, оформлене та підписане позивачем, містить умови щодо вартості наданих послуг (1793,77 грн/т), які є відмінними від умов щодо вартості наданих послуг (1000,00 грн/т), вказаних у Замовленні на перевезення № 10 від 15.02.2024, оформленому та підписаному відповідачем.

Судом також взято до уваги, що зі змісту фактичних обставин справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Тревелтранс» були надані послуги із перевезення Приватному підприємству «Укрінтерпостача» без попереднього узгодження із останнім Замовлення на перевезення, у тому числі щодо ціни наданих послуг.

Сторони у справі є господарюючими суб`єктами та несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

Здійснюючи надання послуг до моменту узгодження обома сторонами Замовлення на перевезення та документального підтвердження такого узгодження, позивач шляхом вільного волевиявлення прийняв на себе відповідний ризик, хоча товариство повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності.

Також необхідно зауважити, що з огляду на вимоги ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Натомість, враховуючи наявні матеріали справи та виходячи з висновків суду про відсутність в матеріалах справи узгоджених сторонами Замовлень на перевезення, суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір погодженої перевізником та замовником ціни на послуги за Договором та, в разі обґрунтованості вимог позивача, відповідно здійснити перевірку наданого розрахунку.

З огляду на вищенаведене в сукупності та враховуючи предмет позову і зазначені позивачем його підстави, суд дійшов висновку щодо недоведеності заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача за Договором заборгованості за надані послуги саме в розмірі 44 916,00 грн, інфляційних витрат у розмірі 5030,80 грн, 3% річних у розмірі 1196,12 грн.

Рішення ж суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищенаведене, оскільки позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову повністю з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд може спиратись на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка.

При цьому, надані відповідачем податкові накладні № 238 від 21.12.2023, № 242 від 21.12.2023, №240 від 21.12.2023, №244 від 22.12.2023, №236 від 20.12.2023, № 222 від 18.12.2023, № 59 від 16.02.2024, з квитанціями про реєстрацію та реєстром податкових накладних реєстрація яких зупинена, а також договори надання послуг з перевезення вантажу № 2/23 від 14.02.2023 (з додатковою угодою), № 02/24 від 03.01.2024 (з додатковою угодою) не стосуються спірних у даній справі правовідносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРЕВЕЛТРАНС» та Приватним підприємством «УКРІНТЕРПОСТАЧА» щодо надання позивачем відповідачу послуг із перевезення вантажу за маршрутом с.Трикратне Вознесенського району Миколаївської області м.Рені Одеської області (господарська операція відображена у товарно-транспортній накладній №187 від 16.02.2024). Тобто обставини, відображені у відповідних документах, виходять за межі предмета доказування у даній справі, а тому не беруться судом до уваги.

Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

У відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено 25.06.2025.

Суддя Н.О. Семенчук