ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2025 р. Справа №914/2336/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап від 09.01.2025 (вх. №ЗАГС 01-05/01-117/25 від 10.01.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2024 (повний текст рішення складено та підписано 20.12.2024, суддя Трускавецький В.П.)

у справі № 914/2336/22

за позовом: Заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова, м. Львів,

до відповідача-1: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача-2: Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап ( надалі ОК ГБК Пікап), м. Львів,

про: визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації права власності

з участю представників:

від позивача: Винницька Л.М.;

від відповідача 1: Пилип`як Х.І.;

від відповідача 2: Медвідь Ю.О.;

ВСТАНОВИВ:

Франківська окружна прокуратура міста Львова звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради (надалі відповідач 1) та ОК «ГБК «Пікап» (надалі відповідач 2) про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області» №4814 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «ГБК «Пікап» земельної ділянки» та скасування державної реєстрації права власності ОК «ГБК «Пікап» (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРРПОУ 43815360) на земельну ділянку за кадастровим №:12:005:0029, площею 0,0982 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності/довірчої власності: 39296910.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4814 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК ГБК Пікап земельної ділянки суперечить вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України, оскільки: прийняте без встановлення можливості передачі спірної земельної ділянки у затвердженій містобудівній документації, за відсутності плану зонування та детального плану території, а також проекту відведення земельної ділянки кооперативу; таким рішенням передано відповідачу земельну ділянку з категорії земель, яка не може надаватись гаражно-будівельним кооперативам; не містить жодних даних щодо необхідності забезпечення 3 членів кооперативу умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), а також обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей площею 0,0982 га; статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу.

В процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідач 2 подавав на розгляд суду: 1). заяву про залишення позову без руху, яка наведена у відзиві (Т-1, а.с.112-126) з підстав несплати прокурором судового збору у повному обсязі; 2). заяву про залишення позов без розгляду на підставі п.2. ч. 1 ст. 226 ГПК України (Т-2, а.с.33-35), вказуючи на те, що прокурор не звертався до органу місцевого самоврядування з повідомленням про порушення інтересів держави (територіальної громади) та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави (територіальної громади), а тому порушив процедуру, встановлену частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Господарський суд Львівської області протокольною ухвалою від 06.12.2022 у задоволенні заяви ОК ГБК Пікап про залишення позовної заяви без руху відмовив, оскільки дійшов висновку, що вимога про скасування державної реєстрації права власності є немайновою вимогою (Т-1, а.с.231-232).

В подальшому протокольною ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.04.2023 у задоволенні клопотання ОК ГБК Пікап про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено (Т-2, а.с.83-86) з підстав того, що Львівська міська рада (орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах) є відповідачем у даній справі, прокурор є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, пов`язаних із протиправним розпорядженням земельними ділянками територіальної громади.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2024 року у справі №914/2336/22 (головуючий суддя Трускавецький В.П.) позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4814 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «ГБК «Пікап» земельної ділянки. Скасовано державну реєстрацію права власності ОК «ГБК «Пікап» на земельну ділянку за кадастровим №:12:005:0029, площею 0,0982 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:6101, номер запису про право власності /довірчої власності: 39296910. Стягнуто з Львівської міської ради на користь Львівської обласної прокуратури 992,40 грн. у відшкодування витрат на сплату судового збору. Стягнуто з ОК «ГБК «Пікап» на користь Львівської обласної прокуратури 1984,80 грн. у відшкодування витрат на сплату судового збору.

При ухваленні рішення судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 41 Земельного кодексу України та ст. 24 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності спірна земельна ділянка могла бути передана відповідачу-2 лише у разі наявності містобудівної документації (плану зонування та детального плану територій). Оскільки, в межах діючого станом на 01.10.2020 генплану с. Рясне-Руська Яворівського району, спірна земельна ділянка не входила (відтак і план зонування та детальний план території розроблені не були), матеріали справи не містять доказів внесення змін в Генеральний план та розробки іншої містобудівної документації після передачі спірної земельної ділянки у власність Рясне-Руської селищної ради, отже, спірне рішення про передачу відповідачу-2 земельної ділянки суперечить вимогам ст. 41 Земельного кодексу України. Крім цього, в порядку ст. 41 Земельного кодексу України гаражно-будівельним кооперативам можуть надаватись земельні ділянки лише для гаражного будівництва і лише з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови, однак оскаржуваним рішенням Рясне-Руської сільської ради №4814 від 12.11.2020 відповідачу 2 передано у власність земельну ділянку за категорією земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, за кодом КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Встановлено, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права належний, достатній та ефективний, установлений законом, об`єктивно виправданий та обґрунтований і виключає в подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. Щодо скасування рішення про передачу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права та припинення права власності в даному випадку визнано підставним та законним, таким, що відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний, публічний, загальний інтерес, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника Львівської міської територіальної громади.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОК «ГБК «Пікап» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати протокольні ухвали Господарського суду Львівської області від 06.12.2022, від 06.04.2023 та рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2024 у справі №914/2336/22 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що судові акти прийняті при неповному дослідженні матеріалів та обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, скаржник, зазначає, що при прийнятті протокольної ухвали від 06.12.2022 судом не враховано зміни, внесені 26.07.2022 до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за своєю правовою природою пов`язана з позбавленням прав на нерухоме майно (земельну ділянку) власника та його переходом до нового власника органу місцевого самоврядування, а тому є майновою. Також , на думку апелянта, судом не надано належної оцінки трьом заявам про залишення позову без розгляду з трьох різних підстав. Вважає, що суд не надав належної оцінки також доводам щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду, у зв`язку з невиконанням прокурором обов`язку, визначеного ст. 23 Закону України Про прокуратуру та ст. 53 ГПК України, щодо повідомлення компетентного органу про намір здійснювати представництво інтересів держави в суді. Вказує, що твердження прокурора, з яким погодився суд першої інстанції, про відсутність державного органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах, не відповідає дійсності, оскільки уповноваженим органом держави, який здійснює наглядові (контролюючі) функції за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також за додержанням земельного законодавства, у тому числі органами місцевого самоврядування, є територіальний орган Держгеокадастру (у даному випадку у Львівській області). Скаржник також зазначає, що місцевий господарський суд прийшов до помилкового висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є ефективним та може забезпечити поновлення порушеного права та законного інтересу без необхідності повторного звернення до суду, оскільки відповідач-2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому належним способом захисту є витребування цієї земельної ділянки з чужого володіння (віндикаційний позов). Також вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передачу Рясне-Руською сільською радою спірної земельної ділянки за відсутності містобудівної документації з огляду на те, що спірна земельна ділянка хоча і перебувала у комунальній власності Рясне-Руської сільської ради, проте місцезнаходження такої - м. Львів. Отже, при передачі земельної ділянки у власність повинна застосовуватись містобудівна документація м. Львова. Висновок суду про те, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних гаражів та для колективного гаражного будівництва надаються тільки за рахунок земель житлової та громадської забудови, на думку скаржника, не узгоджується зі змістом ст. 41 Земельного кодексу України, оскільки вказана стаття не містить таких вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу від 27.01.2025 Львівська міська рада просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2024 залишити без змін. Зокрема, зазначає, що з урахуванням вимог чинного законодавства та фактичних обставин справи, обраний у даній справі спосіб захисту порушеного права (визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності) є належним, достатнім та ефективним, установлений законом, об`єктивно виправданий та обґрунтований і виключає в подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. Вказує, що підставою для реєстрації права власності за відповідачем 2 на спірну земельну ділянку було саме оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування, вважає, що, незважаючи на наявність інших способів захисту прав власності, відповідно до приписів ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і скасування відповідної реєстрації прав, і визнання недійсним спірного рішення є передбаченим законом способом захисту та відновлення порушених прав територіальної громади. За наслідками визнання недійсним оскаржуваного рішення, як документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності, і скасування державної реєстрації права власності ОК ГБК «Пікап» на земельну ділянку кадастровий номер :12:005:0029, буде припинено речове право відповідача 2 і відбудеться повернення до стану, що існував раніше буде активний запис про реєстрацію права комунальної власності за Рясне-Руською сільською радою, правонаступником якої є Львівська міська рада. Щодо цільового призначення земельної ділянки , то зазначає, що таке встановлено технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель міста Львова площею 209,0 га за адресою: м. Львів (території, що межують із Рясне-Руською сільською радою), яке в подальшому затверджене ухвалою Львівської міської ради від 14.02.2019 №4647. В подальшому, зазначає, що земельна ділянка відповідно до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 23.08.2019 №916/0/5-19 прийнята в державну власність Львівської обласної державної адміністрації, далі передана в комунальну власність Рясне-Руської сільської ради на підставі розпорядження ЛОДА від 13.12.2019 №1483/0/5-19 та прийнята в комунальну власність Рясне-Руської сільської ради на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради від 18.12.2019. В усіх цих документах з моменту формування земельної ділянки до моменту передачі її у приватну власність відповідачу 2 цільове призначення такої земельної ділянки - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цільове призначення земельної ділянки ОК «ГБК «Пікап» - не змінювалось (КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства). Отже, зазначає, що всупереч зазначеному, оскаржуваним рішенням відповідачу 2 передано у власність земельну ділянку за категорією земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, за кодом КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить ст. 41 Земельному кодексу України.

Львівська обласна прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу від 30.01.2025 заперечує проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, зазначає, що позовна заява у даній справі відповідає вимогам ст. ст. 162, 164, 172 ГПК України, прокурором не заявлено позовних вимог майнового характеру, а скасування державної реєстрації права власності є правовим наслідком задоволення вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність кооперативу. Крім цього, звертає увагу на те, що захищати інтереси територіальної громади повинні органи місцевого самоврядування. Оскільки у даному випадку орган місцевого самоврядування всупереч інтересам територіальної громади прийняв незаконне рішення щодо розпорядження землею, то такий є відповідачем у даній справі, а прокурор звернувся до суду як позивач. Відповідно до ч. 4 ст. 122, ст. 15-1 Земельного кодексу України органи Держгеокадастру не уповноважені державою здійснювати захист її інтересів в спорі, що виник внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування. При цьому, вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування держреєстрації права власності на спірну земельну ділянку не можуть бути розцінені як неналежний спосіб захисту, оскільки задоволення таких вимог призведе до скасування держреєстрації речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та надалі, враховуючи зміни в територіальному устрої, право власності буде зареєстровано за Львівською міською радою в силу вимог закону. Просить рішення та протокольні ухвали у справі №914/2336/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

03.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника ОК «ГБК «Пікап» надійшли додаткові пояснення у справі від 03.03.2025, в яких просить з метою забезпечення об`єктивності та неупередженості при прийнятті судового рішення у справі № 914/2336/22 врахувати судову практику в подібних правовідносинах, відображену у постанові Верховного Суду від 17.12.2024 у справі №914/33/24, від 18.02.2025 у справі №914/1334/22.

07.04.2025 через систему «Електронний суд» від Львівської обласної прокуратури надійшли додаткові пояснення у справі від 04.04.2025, які по суті перекликаються з відзивом на апеляційну скаргу. Однак, в контексті ефективного способу захисту та реального поновлення порушених прав територіальної громади міста Львова, наводить приклади реального виконання рішень судів у справах за позовами Франківської окружної прокуратури міста Львова із такими ж позовними вимогами та підставами позовів про скасування рішень цієї ж ради про надання у власність земельних ділянок на підставі ст. 41 Земельного кодексу України іншим гаражно-будівельним кооперативам в аналогічний період під час останніх сесій рад справи № 914/582/22, № 914/2417/23 та № 914/168/23.

В судове засідання 17.06.2025 до Західного апеляційного господарського суду з`явились представники учасників справи та прокурор, які надали пояснення по суті апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу та прокурора, врахувавши практику Верховного Суду в даній категорії справ, Західний апеляційний господарський встановив таке.

Франківською окружною прокуратурою м. Львова Львівської області в ході здійснення представницької діяльності встановлено факт незаконної передачі земельної ділянки у приватну власність.

Ухвалою Львівської міської ради від 14.02.2019 № 4647 Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки № 8 площею 3,7698 га (кадастровий номер :12:005:0015), у тому числі площею 0,9598 га у межах червоних ліній вулиці, (код КВЦПЗ 16.00 землі запасу) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (п. 1.7). Пунктом 3 вказаної ухвали вирішено передати зазначену у пункті зокрема 1.7 цієї ухвали земельну ділянку № 8 площею 3,7698 га (кадастровий номер :12:005:0015) комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності та пунктом 5 - рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття зазначених земельних ділянок у державну власність з подальшою передачею цих земель у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.

19 березня 2019 року зареєстровано право комунальної власності Львівської міської ради на земельну ділянку кадастровий номер :12:005:0015.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації № 916/0/5-19 Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність від 23.08.2019 прийнято із земель комунальної власності Львівської міської ради у державну власність земельні ділянки, зокрема площею 3,7698 га (кадастровий номер :12:005:0015 КВЦПЗ 16.00) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації №1483/0/5-19 Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність від 13.12.2019 зобов`язано передати до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області земельні ділянки державної власності, зокрема площею 3,7698 га (кадастровий номер :12:005:0015 КВЦПЗ 16.00, обмеження у використанні земельної ділянки: санітарно-захисна зона навколо об`єкта площами 1,7584 га, 2,8706 га, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площами 2,7875 га, 0,9598 га) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Рішенням Рясне-Руської сільської ради №3365 Про прийняття земельних ділянок з державної власності у комунальну власність від 18.12.2019 вирішено прийняти до земель Рясне-Руської сільської ради земельні ділянки державної власності, зокрема площею 3,7698 га (кадастровий номер :12:005:0015 КВЦПЗ 16.00, обмеження у використанні земельної ділянки: санітарно-захисна зона навколо об`єкта площами 1,7584 га, 2,8706 га, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площами 2,7875 га, 0,9598 га) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Рішенням Рясне-Руської сільської ради №3432 Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі) від 03.01.2020 вирішено дати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :12:005:0015 площею 3,7698 га на 10 ділянок, зокрема земельну ділянку №3 площею 0,0982 га.

Рішенням Рясне-Руської сільської ради №3697 Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 19.05.2020 вирішено затвердити технічну документацію та зареєструвати право комунальної власності за Рясне-Руською сільською радою на земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку №3 площею 0,0982 га :12:005:0029); дати дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою для зміни цільового призначення земельної ділянки № 3 площею 0,0982 га :12:005:0029) з КВЦПЗ 16.00 землі запасу на КВЦПЗ 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

03.06.2020 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0029.

11.11.2020 ОК ГБК Пікап звернувся з листом до Рясне-Руської сільської ради, у якому просив розглянути можливість передачі йому у власність земельних ділянок, в тому числі площею 0,0982 га., додатком до якого були графічні матеріали розміщення земельних ділянок.

В подальшому рішенням Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 №4814 Про передачу у власність ОК ГБК Пікап земельної ділянки передано ОК ГБК Пікап земельну ділянку площею 0,0982 га (кадастровий номер :12:005:0029) землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.

20.11.2020 зареєстровано право приватної власності ОК ГБК Пікап на земельну ділянку з кадастровим номером :12:005:0029.

Ухвалою Львівської міської ради № 6 від 29.12.2020 вирішено визначити Львівську міську територіальну громаду правонаступником усього майна, прав та обов`язків, зокрема Рясне-Руської територіальної громади, територія якої включена до території Львівської міської територіальної громади.

Ухвалою Львівської міської ради №7 від 29.12.2020 ухвалено припинити шляхом приєднання до Львівської міської ради юридичні особи, зокрема Рясне-Руську сільську раду.

При ухваленні постанови колегія суддів керувалася таким..

Статтею 23 Закону України Про прокуратуру встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У встановлених законом випадках до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 3 ст. 4 ГПК України).

Передумовою участі органів та осіб в господарському процесі є набуття ними процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Відповідно до п. 3 ч. 1 та 2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до частин 4-5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності органу уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі України Про прокуратуру, частина 3 ст. 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини ст. 23 цього закону.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 ГПК України).

Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

З урахуванням того, що поняття інтереси держави, відповідно до Рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливоу сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15).

Окрім того, Верховний суд в постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18 зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Згідно з ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Положеннями ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Згідно з ч. 1-2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність зокрема у разі передачі їм земель державної власності.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає що, Львівська міська рада - орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України.

Відтак, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада.

В даній справі позивач та відповідач збігаються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем. Враховуючи предмет спору Львівська міська рада в даному випадку може бути виключно відповідачем по справі.

Колегія суддів також звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену в постанові від 20.07.2022 (справа № 910/5201/19) у справі за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, у якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про підставність самостійного звернення прокурора до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади.

Отже, колегія суддів зазначає, що, звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади міста та надання в користування земельної ділянки із земель комунальної власності орган місцевого самоврядування всупереч інтересам територіальної громади прийняв, на переконання прокурора, незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура передбачена абз. З і 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 (справа № 587/430/16-ц, п. 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 (справа № 483/448/20). Тобто, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (п. 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 (справа № 698/119/18), п. 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 (справа № 483/448/20).

Наведене свідчить про те, що не відповідає вимогам закону позиція скаржника щодо необхідності інформування органу місцевого самоврядування в порядку ст.23 Закону України Про прокуратуру про виявлені порушення та надання можливості їх усунути в розумний строк, оскільки такий не є уповноваженим органом на захист порушених державних інтересів у спірних правовідносинах, а прокурор у даній справі звернувся до суду самостійно.

Разом з тим, позов у цій справі поданий прокурором не в межах заходів, які належать до державного контролю за використанням і охороною земель, передбачених ст. 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель, а в межах спору щодо законності розпорядження земельною ділянкою комунальної власності несільськогосподарського призначення.

Відтак, колегія суддів зазначає, що Департамент містобудування Львівської міської ради, згідно з ч. 4 ст. 122 та ст. 15-1 Земельного кодексу України, не уповноважений державою здійснювати захист її інтересів в спорі, що виник внаслідок прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування.

Така правомірна позиція прокурора підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 (справа № 911/5201/19).

Вищенаведене свідчить про законність пред`явлення прокурором самостійно позову у даній справі, оскільки відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, а спір належить до передбачених законом (ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України Про прокуратуру) випадків, коли прокурор може звертатися до суду як позивач.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор у даній справі не виступає як альтернативний суб`єкт звернення до суду, а правомірно та відповідно до закону захищає інтереси держави, а тому відхиляє покликання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, наявність підстав для скасування протокольної ухвали Господарського суду Львівської області від 06.04.2023 у справі № 914/2336/22 та залишення позову прокурора без розгляду.

Щодо доводів скаржника про несплату прокурором судового збору за вимогу майнового характеру про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічну позицію містить постанова Верховного Суду від 24.01.2020р. у справі № 910/10987/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч.7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі, якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав, проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає.

Отже, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, як і вимога про визнання недійсним рішення ради, в цій справі не мають ознак майнових вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє покликання скаржника на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, постановивши протокольну ухвалу від 06.12.2022 про відмову в задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позову без руху з підстав несплати прокурором судового збору за вимогу майнового характеру.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.

Водночас, колегія суддів зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)).

Тобто, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.02.2025 року у справі №922/985/24.

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 52 Земельного кодексу України).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18.

За обставинами даної справи, фактичним володільцем земельної ділянки, кадастровий №:12:005:0029 є ОК ГБК Пікап (реєстраційне володіння).

Відтак, належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у даній справі має бути віндикаційний позов. Такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), про що неодноразово наголошував Верховний Суд.

Однак, у даній справі прокурором не заявлено позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки.

Разом з тим, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено в статті 14 ГПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Прокурор у даній справі заявив позовну вимогу про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4814 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК ГБК Пікап земельної ділянки.

Проте, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (пункт 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21; пункт 9.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 180 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Не є належним способом захисту права або інтересу позивача і вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.

Крім того, Львівська міська рада попередньо не була власником спірної земельної ділянки, речові права на земельну ділянку з кадастровим №:12:005:0029 за нею не були зареєстровані, а тому скасування державної реєстрації прав власності за відповідачем-2 (припинення відповідних прав) не відновлює право власності Львівської міської ради на спірне майно.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що прокурор звернувся у цій справі із способом захисту, який не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, що є самостійною підставою для відмови у позові.

У контексті наведеного, встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції зазначає, про обрання прокурором у наведеному випадку неналежного та неефективного способу захисту шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації речового права узгоджується з вищевикладеними висновками Верховного Суду, а також з висновками, вміщеними у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №914/1334/22 за позовом прокурора до Львівської міської ради та ОК "ГБК "Пікап" про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації прав і припинення речового права, у спорі, що виник з подібних правовідносин. Також наведена правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 03.06.2025 у справі №914/180/23, від 28.05.2025 у справі №914/2333/22, від 28.05.2025 у справі 914/1337/22, від 03.06.2025 у справі №914/1134/22.

При цьому, судова колегія вважає, що з огляду на наведені вище обставини, відпала необхідність дослідження судом фактичних обставин справи, оскільки такі висновки мотивувальної частини судового рішення можуть сприйматися як преюдиційні під час розгляду інших справ за участі сторін цього спору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 906/1336/19 від 08.06.2021).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неефективного способу захисту є обґрунтованими і, враховуючи правові висновки Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОК ГБК Пікап, вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Згідно з положеннями частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи усе вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2024 у справі №914/2336/22 в порядку статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на те, що суд задовольняє апеляційну скаргу, судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо тверджень прокуратури про несплату судового збору за розгляд протокольних ухвал Господарського суду Львівської області від 06.12.2022 та від 06.04.2023 у даній справі, то суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до вимог ч.3 ст. 255 ГПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включається до апеляційної скарги на рішення суду. З аналізу апеляційної скарги вбачається, що скаржником такі оскаржуються в контексті рішення, тобто в сукупності з ним, як заперечення на такі ухвали, а тому за розгляд таких судовий збір не справляється.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ухвалив:

1. Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2024 року у справі №914/2336/22 скасувати та прийняти нове рішення.

3. В задоволенні позову - відмовити.

4. Протокольну ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.12.2022 та протокольну ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.04.2023 у справі №914/2336/22 залишити без змін.

5. Стягнути з Львівської обласної прокуратури (79005, місто Львів, проспект Шевченка, будинок 17/19; ідентифікаційний код 02910031) на користь Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап (81083, Львівська область, Яворівський район, с. Зелів, вул. Центральна, буд. 347; ) 5954,40 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції залишити за позивачем.

7. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України.

8. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук