РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2025Справа № 910/13191/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бона-Смарт" (м. Київ)

про визнання договору недійсним та стягнення 2 039 251,88 грн,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1. Державне підприємство "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" (м. Київ)

2. Управління справами Апарату Верховної Ради України (м. Київ)

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Дещенко А.С.

Від відповідача: Попов А.С.

Від третьої особи-1: не з`явився

Від третьої особи-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бона-Смарт" про визнання недійсним укладеного з відповідачем договору суборенди нежитлового приміщення №003/02-270122БК1320С від 11.02.2022 з підстав його невідповідності вимогам законодавства та відсутності у відповідача повноважень на розпорядження об`єктом нерухомого майна, та стягнення 2 039 251,88 грн безпідставно сплачених коштів за цим договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2024 відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.12.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2024 залучено до участі у справі №910/13191/24 Державне підприємство "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" та Управління справами Апарату Верховної Ради України в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; відкладено підготовче засідання на 24.12.2024.

23.12.2024 та 24.12.2024 відповідачем подано відзиви на позовну заяву, в яких він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

24.12.2024 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про поновлення відповідачу пропущеного процесуального строку для подання відзиву, долучив відзив до матеріалів справи, та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 30.01.2025.

30.12.2024 позивачем подано відповідь на відзив.

06.01.2025 позивачем подано клопотання про витребування доказів від третіх осіб, а саме, належним чином засвідчених копій: Договору оренди № 16-10/21 від 16.10.2021, укладеного між Державним підприємством "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" та ТОВ "Бона-Смарт"; акту (актів) приймання/повернення приміщення, всіх наявних додатків до договору та сплати орендних платежів.

Ухвалою від 30.01.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" про витребування доказів задоволено частково, в порядку ст. 81 ГПК України витребувано від Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" та Управління справами Апарату Верховної Ради України належним чином засвідчені копії: Договору оренди № 16-10/21 від 16.10.2021, укладеного між Державним підприємством "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" та ТОВ "Бона-Смарт"; акту (актів) приймання/повернення приміщення, наявних додатків до договору, встановлено строк до 07.03.2025 для подання витребуваних документів.

03.02.2025 від Управління справами Апарату Верховної Ради України та 07.03.2025 від Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" надійшли заяви щодо неможливості подання витребуваних судом доказів у зв`язку з їх відсутністю.

10.03.2025 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

11.03.2025 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Ухвалою від 11.03.2025 відкладено розгляд справи на 03.04.2025.

19.03.2025 від Управління справами Апарату Верховної Ради України надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

03.04.2025 від відповідача надійшло клопотання про витребування від Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" для огляду в судовому засіданні оригіналу Попереднього договору оренди № 16-10/21 від 16.10.2021, укладеного між Державним підприємством "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" та ТОВ "Бона-Смарт".

У підготовчому засіданні 03.04.2025 оголошувалась перерв до 24.04.2025.

Протокольною ухвалою від 24.04.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 27.05.2025.

Ухвалою від 28.04.2025 витребувано від Державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" для огляду в судовому засіданні оригінал Попереднього договору оренди №16-10/21 від 16.10.2021, укладеного між Державним підприємством "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" та ТОВ "Бона-Смарт" та відкладено розгляд справи по суті на 27.05.2025.

У судовому засіданні 27.05.2025 оголошувалась перерва до 10.06.2025.

У судовому засіданні 10.06.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві та інших заявах про справі. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, та їх неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 202 ГПК України.

10.06.2025 суд проголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив дату і час його проголошення.

10.06.2025 суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бона-Смарт" (далі Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (далі Суборендар) укладено Договір суборенди нежитлового приміщення № 003/02-270122БК1320С (далі Договір).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору Орендар згідно з умовами даного Договору передає, а Суборендар приймає , у строкове платне користування (суборенду) нежитлове приміщення (далі - Приміщення) загальною площею 1291,6 м. кв. Приміщення розташоване за адресою : м. Київ, вул. Клеманська 6- 8.

Згідно п. 1.5. Договору Приміщення належить Державному підприємству "Державний будівельний комбінат управління справами Апарату Верховної Ради України". Зазначеним в п. 1.1 Договору Приміщенням Орендар користується на підставі Договору оренди № 16-10/21 від 16.10.2021 р. між ТОВ "Бона-Смарт" та Державним підприємством "Державний будівельний комбінат управління справами Апарату Верховної Ради України".

Пунктом 2.2. Договору визначено, що Орендар гарантує та підтверджує , що від Суборендаря не приховано жодних обставин стосовно Приміщення , які мають істотне значення для Договору та використання Приміщення за цільовим призначенням.

У п. 4.2. Договору сторони погодили, що за користування Приміщенням Суборендар щомісячно сплачує Орендареві орендну плату у розмірі 309 984 грн , в т.ч. ПДВ 51 664,00 грн. Сторони домовились, що розмір орендної плати за січень та лютий місяць кожного року розраховуватиметься за формулою: орендна плата помножена на коефіцієнт 0,9. Розмір розрахованої орендної плати з урахуванням коефіцієнту вважається погоджений сторонами та не потребує підписання додаткової угоди до Договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення їх печатками (в разі наявності) і діє до 31.12.2024.

Цього ж дня, 11.01.2021 між сторонами підписано Акт приймання передачі приміщення відповідно до п. 1 якого, Орендар передає, а Суборендар приймає, в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, загальною площею 1291,6 м.кв., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Клеманська, 6-8.

Додатковою угодою № 1 від 12.09.2022 до Договору сторони визначили, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням на всій території України воєнного стану , орендна плата за січень 2023 розраховуватиметься за формулою: орендна плата помножена на коефіцієнт 0,5. Розмір розрахованої орендної плати з урахуванням коефіцієнта вважається погодженим сторонами та не потребує підписання додаткової угоди до Договору.

Також, відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору, сторони домовились, що відправлені електронною поштою та/або передані фактом документи, що є невід`ємною частиною договору, підписані та скріплені печатками (за наявності) сторін, мають повну юридичну силу до моменту обміну сторонами оригіналами документів, встановлюють права та обов`язки для сторін договору.

Зобов`язанням, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Договір суборенди №003/02-270122БК1320С від 11.02.2022, укладений із відповідачем, є недійсним, оскільки у відповідача було відсутнє право оренди даного майна, а кошти, сплачені позивачем за Договором підлягають поверненню.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Договору оренди нерухомого майна №16-10/21 від 16.10.2021, укладеного між відповідачем та ДП "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" (третя особа 1) сторони дійшли згоди, що цей Договір має статус попереднього у відповідності до вимог чинного законодавства України. За попереднім договором сторони зобов`язуються укласти Договір оренди нерухомого майна (надалі Основний договір) складських приміщень площею 1291,6 кв.м. за адресою : м. Київ, вул. Клеманська 6-8 протягом тридцяти календарних днів після погодження Орендодавцем кошторисної документації на умовах і в порядку , передбачених цим Попереднім договором.

Відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 759 Цивільного кодексу України особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено етапність передачі майна в оренду: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про. включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Відтак, попередній договір має юридичну силу в тому сенсі, що зобов`язує сторони укласти основний договір оренди в майбутньому на умовах, визначених попереднім договором. Однак він не створює прав та обов`язків безпосередньо щодо оренди майна, а лише зобов`язує укласти такий договір.

Доказів укладення Договору оренди нежитлового приміщення № 16-10/21 від 16.10.2021, на існуванні якого наполягає відповідач, та дотримання процедури укладення такого договору суду не надано.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар має право за письмовою згодою орендодавця з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, передати в суборенду державне та комунальне майно, за виключенням майна, отриманого таким орендарем без проведення аукціону (конкурсу), та якщо інше не передбачено договорами оренди, укладеними до моменту набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, за змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, відповідно до якої самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Тобто саме на позивача законодавчо покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі №910/14255/18.

При цьому суд звертає увагу, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 13 ГПК України).

Відповідно до аналогічних положень ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює стаття 75 вказаного Кодексу.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази укладення Договору оренди нежитлового приміщення № 16-10/21 від 16.10.2021, за яким відповідач набув право оренди спірного майна та право на передачу його в суборенду, суд погоджується з доводами позивача про те, що оспорюваний Договір суборенди нежитлового приміщення № 003/02-270122БК1320С від 11.02.2022 укладено з порушенням вимог чинного законодавства України.

Відповідачем наведених доводів і тверджень позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

Також позивач зазначає, що на виконання п. 4.2 Договору суборенди ним було сплачено 2 039 251,88 грн за користування приміщенням, проте фактичне використання приміщення позивачем так і не розпочато і реального доступу до Приміщення останній не отримав.

Відповідач проти таких вимог і доводів заперечує та зазначає про відсутність підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України до даних правовідносин, оскільки вони виникли на підставі укладеного сторонами правочину.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем було сплачено 2 039 251,88 грн за користування приміщенням, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Подібна правова позиція виловлена в постановах КГС ВС від 15.02.2019 у справі №910/21154/17, від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18.

Оскільки правова підстава, на якій позивачем сплачувалась орендна плата, а саме, Договір суборенди від 11.02.2022 судом визнано недійсним, сплачені кошти за цим правочином підлягають поверненню позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28 36).

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (03026, м. Київ, шосе Столичне, 103, корп.1, пов. 9; ідентифікаційний код 31316718) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бона-Смарт" (04116, місто Київ, вулиця Ростиславська, 11-Б; ідентифікаційний код 42938991) договір суборенди нежитлового приміщення №003/02-270122БК1320С від 11.02.2022.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бона-Смарт" (04116, місто Київ, вулиця Ростиславська, 11-Б; ідентифікаційний код 42938991) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (03026, м. Київ, шосе Столичне, 103, корп.1, пов. 9; ідентифікаційний код 31316718) 2 039 251 (два мільйони тридцять дев`ять тисяч двісті п`ятдесят одну) грн 88 коп. безпідставно отриманих коштів та 33 616 (тридцять три тисячі шістсот шістнадцять) грн 78 коп. судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено 26.06.2025.

Суддя Т.М. Ващенко