СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року м. Харків Справа № 917/2405/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Склярук О.І., суддя Плахов О.В.,

розглянувши в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження (без виклику сторін) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" (вх.№638П/2)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 (повне рішення складено 27.02.2025, суддя Байдуж Ю.С.)

у справі №917/2405/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик", місто Горішні Плавні, Полтавська область,

про стягнення 83 411,27 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик", в якому просило стягнути з відповідача вартість не повернутої зворотної тари, яка була поставлена позивачем відповідачу разом з товаром за договором дистриб`юції від 01.02.2020 за № 0102/20-ДС/0102/20-СД, а також пені, інфляційних та 3% річних за порушення виконання грошових зобов`язань за цим договором.

Підставами для подання позову у справі стала обставина поставки позивачем у період з 01.07.2020 по 24.12.2020 дистриб`ютору 391 дерев`яних полегшених піддона/палет, проте станом на 15.04.2024 жодний з них продавцю не було повернуто. Загальний розмір заборгованості дистриб`ютора зі зворотної тари становить 46 920,00 грн (931*120 грн), що підлягає відшкодуванню на користь позивача. З огляду на допущення відповідачем порушення грошового зобов`язання, позивачем також заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати, розраховані за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" (розрахунок додано до позову).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" (, вул. Строни, 5-а, місто Горішні Плавні, Полтавська область, 39800) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (, вул. Жилянська, 9-11, м. Київ, 01033):

46 920,00 грн заборгованості;

3860,01 грн пені;

5230,37 грн 3% річних;

25 828,90 грн інфляційних втрат;

3028 грн витрат на відшкодування судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до обставин справи місцевий господарський суд дійшов висновку, що до взаємовідносин з передачі (повернення) зворотної тари між сторонами, що виникли за договором у даній справі, слід застосовувати правила поставки товару, що визначені нормами Цивільного кодексу України для договорів поставки. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем піддонів позивачу, вартість останніх має бути оплачена у відповідності до умов договору на наступний день після закінчення 180 календарних днів з моменту поставки (п. 5.3 договору). Отже, покупець зобов`язаний оплатити поставлені йому піддони. Враховуючи встановлений статтею 14 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) принцип диспозитивності, відповідно до якого, суд розглядає справи за зверненням особи в межах заявлених нею вимог, господарський суд першої інстанції вважає, що з відповідача має бути стягнено саме заявлені 46 920,00 грн вартості піддонів.

Судом також зазначено, що станом на 20.06.2021 (дату, з якої позивач розпочинає нарахування пені) простроченою була заборгованість відповідача на суму 41 880 грн. І саме на цю суму боргу, а не на 46 920 грн, як зазначає позивач, слід нараховувати пеню за період з 20.06.2021 по 21.06.2021. Разом з тим, за період з 22.06.2021 по 19.12.2021 (вказаний позивачем останній день нарахування пені) позивач правомірно нарахував пеню на суму боргу 46 920,00 грн, так як у зазначений період зобов`язання з оплати даної суми боргу було простроченим. За наслідками здійснення власного перерахунку пені судом встановлено, що стягненню підлягає пеня на загальну суму 3 860,01 грн (розрахунок долучено до матеріалів справи). Саме в цій частині суд задовольнив позовні вимоги позивача щодо стягнення пені.

Із врахуванням дат виникнення прострочення зобов`язань з оплати кожної переданої партії тари, встановлених у п. 8.11 рішення, судом також здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за визначені позивачем періоди та встановлено, що стягненню підлягають 3% річних на суму 5230,37 грн та 25 828,90 грн інфляційних втрат (розрахунки долучено до матеріалів справи).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" частково не погодилось з рішенням Господарського суду Полтавської області та звернулось 19.03.2025 через підсистему "Електронний суд" до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі № 917/2405/24 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" 81 839,28 грн, з яких 46 920,00 грн заборгованості, 3860,01 грн пені, 5 230,37 грн 3% річних, 25 828,90 грн інфляційних втрат і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" в повному обсязі; зобов`язати позивача відшкодувати витрати по оплаті судового збору на користь відповідача в розмірі 3 633,60 грн.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог зазначає про таке:

- в договорі дистриб`юції, укладеного між сторонами, чітко не регламентований порядок повернення зворотної тари та не передбачені санкції за порушення сторонами умов повернення зворотної тари. В свою чергу, відповідно до п. 7 Правил застосування, обігу і повернення засобів упаковки багаторазового використання на Україні, затверджених Наказом Міністерства державних ресурсів України № 15 від 16.06.1992 (далі Порядок №15), повернення засобів упаковки багаторазового використання проводиться за рахунок одержувача тари (виготовлювача продукції і товарів), якщо інше не передбачене договором. З системного аналізу положень п.п. 5.1., 5.2. договору, п. 7 Правил № 15 саме позивач мав ініціювати узгодження сторонами порядку повернення зворотної тари з використанням зворотних рейсів транспорту позивача, чого з боку останнього здійснено не було;

- з урахуванням того, що звірка щодо руху зворотної тари між сторонами не проводилася, мають застосовуватися положення п. 8 Правил № 15 щодо виписки сертифікатів на її повернення. В порушення даного припису, позивачем вказані сертифікати на адресу відповідача не надавалися. На думку апелянта, станом на дату подання позовної заяви, через недотримання позивачем вимог діючого законодавства та умов договору у позивача не виникло права вимоги саме грошового зобов`язання. А отже, в даному випадку неможливе застосування ст. 625 ЦК України до існуючих між сторонами зобов`язань.

- оскільки в договорі відсутні умови щодо відповідальності дистриб`ютора за порушення умов щодо обігу зворотної тари, відсутні підстави для застосування штрафних санкцій. Отже, судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідношень п.12.5 договору, відповідно до якого, у випадку невиконання договірного зобов`язання щодо оплати товару, дистриб`ютор сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, оскільки даним пунктом договору сторони погодили відповідальність саме за несвоєчасну оплату поставленого товару, яким в розумінні договору є кондитерські вироби, та не розповсюджується на зворотну тару;

- суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що на дату спливу 180 днів з дати поставки зворотної тари за окремими накладними договір припинив свою дію;

- оскільки згідно накладних на відпуск зворотної тари, позивач передавав тару (палети/піддони) протягом липня 2020 року грудня 2020 року (остання дата накладної на відпуск зворотної тари є 24.12.2020, накладна № 7555), позивачем пропущений строк позовної давності.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2025, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі №917/2405/24; постановлено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі №917/2405/24 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження); встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 15 днів з дня вручення даної ухвали; витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/2405/24.

28.03.2025 матеріали справи № 917/2405/24 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

08.04.2025 через підсистему "Електронний суд" Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" на рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі № 917/2405/24 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі № 917/2405/24 залишити без змін; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування своєї позиції у справі вказує про таке:

- умовами договору дистирб`юції № 0102/20-ДС/0102/20-СД від 01.02.2020 визначено порядок повернення зворотної тари, на якій здійснювалася поставка продукції за договором. За період дії договору (з 01.07.2020 по 24.12.2020) позивачем було поставлено відповідачу товар у зворотній тарі (піддонах) у кількості та за ціною відповідно до підписаних сторонами видаткових накладних на відпуск зворотної тари;

- в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем піддонів позивачу, тому вартість піддонів має бути оплачена у відповідності до умов договору на наступний день після закінчення 180 календарних днів з моменту поставки (п. 5.3 договору). Оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач не повернув отримані ним піддони упродовж 180 днів з дати їх передання за видатковими накладними, відповідач зобов`язаний оплатити поставлені йому піддони згідно умов договору;

- укладаючи договір, сторони врегулювали взаємовідносини на майбутнє, а саме встановили вид відповідальності пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втраті 3% річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення;

- на період дії карантину шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій, який встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України, продовжено до закінчення такого періоду (постанова Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 910/13704/21). У зв`язку з наведеним позивач нарахував пеню за період з 20.06.2021 по 19.12.2021. Крім того, оскільки відповідач не подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності у відповідача, не має підстав посилатися на вказану обставину у суді апеляційної інстанції;

- п. 14.1 договору визначено строк чинності в частині фінансових зобов`язань до фактичного виконання таких зобов`язань.

Одночасно у відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи в Східному апеляційному господарському суді, становить 20 000 грн витрати на професійну правову допомогу адвоката, зокрема, за підготовку та складання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 917/2405/24, інших процесуальних документів, представництво в суді та вчинення інших дій щодо надання правничої допомоги. Детальний опис послуг наданих адвокатом, міститься в договорі про надання професійної правничої допомоги.

08.04.2025 через підсистему "Електронний суд" позивачем подано заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" () понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн.

16.04.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, вказує про безпідставне зазначення позивачем у відзиві на апеляційну скаргу та шляхом подання до суду окремої заяви (клопотання), про необхідність відшкодувати витрати на правничу допомогу адвоката. ТОВ "Кашкан Логістик" заперечує проти відшкодування зазначених судових витрат, вважає такі вимоги безпідставними та такими, в задоволенні яких має бути повністю відмовлено.

16.04.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано заперечення (на відповідь на відзив на апеляційну скаргу), в яких просить відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000,00 грн.

21.04.2025 через підсистему "Електронний суд" позивачем подано відповідь на заперечення апелянта від 16.04.2025, які було досліджено судовою колегією та долучено до матеріалів справи.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. та звільненням у відставку судді Здоровко Л.М., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Радіонова О.О.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2025 у зв`язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О. та судді Радіонової О.О., для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Склярук О.І., суддя Плахов О.В.

Відповідно до ч. 1, 10 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного (письмового) провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була направлена сторонам через підсистему "Електронний суд" до кабінетів користувачів і доставлена 24.03.2025 о 21:40 год.

Відтак, судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи, направленні на повідомлення учасників справи про відкриття апеляційного провадження у даній справі і її розгляд у порядку письмового позовного провадження. У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між позивачем у справі, Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі", та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик", укладено договір дистриб`юції від 01.02.2020 за № 0102/20-ДС/0102/20-СД (надалі договір), строком дії до 01.02.2021, з моменту його підписання (преамбула та п.14.1 договору).

Предметом договору є продаж продавцем (позивачем у справі) дистриб`ютору (відповідачу у справі) продукції ТМ "Житомирські ласощі" та/або ТМ "Sweet Dom" на умовах цього договору (п. 2.1 договору).

Серед умов договору, сторони визначили наступні:

- поставка продукції відбувається на дерев`яних піддонах/палетах (надалі піддони), які є зворотною тарою, із зазначенням заставної вартості останньої у накладній на відпуск зворотної тари (5.1 договору);

- повернення зворотної тари відбувається не частіше одного разу в три календарних місяці за попереднім узгодженням між сторонами. Для повернення тари можуть використовуватися зворотні рейси транспорту продавця (п. 5.2 договору);

- при неповерненні зворотної тари упродовж 180 календарних днів з моменту передачі її дистриб`ютору, така тара вважається поставленою дистриб`ютору з першого дня, наступного за спливом цього строку, за ціною, визначеною в накладній на відпуск зворотної тари, оформленої при отриманні продукції. Строк оплати такої тари настає на наступний день після закінчення 180 календарних днів (п. 5.3 договору);

- право власності на зворотну тару, ризик її випадкового пошкодження або знищення переходить від продавця до дистриб`ютора в момент прийому продукції та підписання накладної на відпуск зворотної тари уповноваженим представником дистриб`ютора (п. 5.5 договору);

- сторони зобов`язані щомісячно, але не рідше одного разу на квартал, проводити звірку руху тари та стан розрахунків за неї з урахуванням порядку проведення звірки, зазначеному у п. 3.7 цього договору (п. 5.8 договору);

- дистриб`ютор зобов`язаний щомісячно, до 15 числа наступного місяця і за вимогою продавця проводити звіряння взаєморозрахунків з обов`язковим підписанням акту звірки. Розбіжності при звірянні взаємних розрахунків оформляються протоколом розбіжностей. Якщо акт не повернувся до 30 числа наступного місяця від дистриб`ютора, суму вважати погодженою (п. 3.7 договору);

- повернення тари оформлюється між сторонами підписанням видаткової накладної про повернення тари (п. 5.6 договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав відповідачу піддони у кількості та за ціною відповідно до зазначених видаткових накладних:

- від 01.07.2020 за № 3195, № 3198, № 3199, № 3200, № 3202 26 одиниць загальною вартістю 3120,00 грн;

- від 23.07.2020 за № 3649, № 3651, № 3652 33 одиниці загальною вартістю 3960,00 грн;

- від 31.07.2020 за № 3821, № 3824, № 3820, № 3823 35 одиниць на загальну вартість 4200,00 грн;

- від 20.08.2020 за № 4101, № 4102, № 4103, № 4104, № 4105, № 4106 33 одиниць на загальну вартість 3960,00 грн;

- від 21.08.2020 за № 4161, № 4162, № 4163 33 одиниці на загальну вартість 3960,00 грн;

- від 22.09.2020 за № 4807, № 4808, № 4809, № 4810, № 4812, № 4813, № 4814 29 одиниць на загальну вартість 3480,00 грн;

- від 20.10.2020 за №5423, №5424, №5426, №5427, №5434, №5435, №5450, №5451 32 одиниць на загальну вартість 3840,00 грн;

- від 23.10.2020 за № 5545, № 5546, № 5547 16 одиниць на загальну вартість 1920,00 грн;

- від 19.11.2020 за № 6161, № 6162, № 6163, № 6165, № 6168, № 6169,№ 6170, № 6171 59 одиниць на загальну вартість 7080,00 грн;

- від 23.11.2020 за № 6225, № 6226, № 6227 19 одиниць на загальну вартість 2280,00 грн;

- від 01.12.2020 за № 6559 1 одиниця вартістю 120,00 грн;

- від 11.12.2020 за № 6946 12 одиниць на загальну вартість 1440,00 грн;

- від 14.12.2024 за № 6982 18 одиниць на загальну вартість 2160,00 грн;

- від 21.12.2020 за № 7295, № 7297, № 7299, № 7303, № 7304, № 7306, № 7309 33 одиниці на загальну вартість 3960,00 грн;

- від 22.12.2020 за № 7370 9 одиниць на загальну вартість1080,00 грн;

- від 24.12.2020 за № 7554, № 7555 13 одиниць на загальну вартість 1560,00 грн.

Ціна піддона за одну одиницю складає 120,00 грн.

Отже, з наявних в матеріалах справи накладних вбачається, що продавець поставив дистриб`ютору 401 піддон на загальну суму 48 120,00 грн.

Передані піддони позивачу відповідачем не повернуті.

Звірка руху зворотної тари піддонів, між сторонами спору не проводилася.

Невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення отриманої від позивача у користування зворотної тари (дерев`яних палетів) у визначений договором строк та невідшкодування її вартості стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

У зв`язку із невиконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленої тари, позивач також нарахував відповідачу 3864,15 грн пені, 27 204,93 грн інфляційних втрат та 5422,19 грн 3% річних.

27.02.2025 ухвалено оскаржуване рішення з підстав, викладених вище.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції вказує про наступне.

Згідно ч.ч. 1, 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з статтею 11 Цивільний кодекс України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Чинним національним законодавством України не визначено поняття "дистриб`юторського договору".

Разом із тим, на теперішній час існують Модельні правила європейського приватного права (Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference, - DCFR), згідно яких, договори дистрибуції - це договори, відповідно до яких одна сторона, постачальник, зобов`язується на постійній основі поставляти іншій стороні, дистриб`ютору, продукт, а дистриб`ютор зобов`язується купувати його або приймати, оплачувати та продавати третім особам від свого імені та у своїх інтересах.

Зокрема, відповідно до п. 4.10 договору право власності на поставлену продукцiю, а також пов`язанi з цим ризики втрати і псування продукцiї, переходять вiд продавця до дистриб`ютора з моменту передачi продукції останньому і засвідчується видатковою (товарною) накладною, пiдписаною уповноваженими представниками сторін.

Отже, в даному випадку судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 ЦК України та § 1 глави 30 ГК України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 685 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар у тарі та (або) в упаковці, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу або не випливає із суті зобов`язання. Обов`язок передання товару у тарі та (або) в упаковці не поширюється на товари, які за своїм характером не потребують застосування тари та (або) упакування. Продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язаний передати покупцеві товар у тарі та (або) в упаковці, які відповідають вимогам, встановленим актами цивільного законодавства.

За відсутності законодавчої вказівки щодо оплати тари та (або) упаковки товару слід виходити з того, що обов`язок продавця щодо належного затарювання та (або) упаковки товару встановлено диспозитивною нормою. А відтак, якщо інше не передбачено умовами договору, продавець зобов`язаний відповідно до законодавчих приписів затарювати та (або) упаковувати товар без стягнення будь-якої додаткової плати. Його витрати на тару та (або) упаковку товару включаються до ціни договору купівлі-продажу. Диспозитивний характер норми частини 1 статті 685 Цивільного кодексу України дозволяє на умовах конкретного договору встановлювати інший порядок, у тому числі й оплату витрат продавця на затарювання та (або) упакування товару.

Як встановлено судом, умовами договору сторони передбачили, що дерев`янi полегшенi пiддони/палети, на яких постачається продукція, є зворотною тарою (далi - тара), Заставна вартість тари не перераховується продавцю та встановлюється продавцем на момент вiдвантаження продукції та обов`язково зазначається в накладнiй на вiдпуск зворотної тари, при цьому є допустимим змiшане (друковане та вiд руки) заповнення такої накладної (п. 5.1 договору).

Відповідно до п. 5.5 договору право власностi на звороту тару, ризик її випадкового пошкодження або знищення переходить вiд продавця до дистриб`ютора в момент прийому продукції та пiдписання накладної на відпуск зворотної тари уповновaженим представником дистриб`ютора.

При неповерненнi зворотної тари упродовж 180 календарних днiв з моменту передачi її дистриб`ютору, така тара вважається поставленою дистриб`ютору з першого дня, наступного за спливом цього строку, за цiною, визначеною в накладнiй на вiдпyск зворотної тари, оформленої при отриманнi продукції. Строк оплати такої тари настає на наступний день пiсля закiнчення 180 календарних днiв (п 5.3 договору).

Таким чином, умовами договору сторони передбачили, що до ціни поставленої за договором продукції не включається вартість зворотної тари. Або ж, в разі їх (піддонів) не повернення у визначений договором строк, останні вважаються поставленими відповідачу та підлягають оплаті відповідачем.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем піддонів позивачу, вартість останніх має бути оплачена у відповідності до умов договору на наступний день після закінчення 180 календарних днів з моменту поставки (п. 5.3 договору), про що вірно зазначено місцевим господарським судом.

З приводу посилання відповідача на обов`язковість застосування до спірних правовідносин положень Правил застосування, обігу і повернення засобів упаковки багаторазового використання на Україні, затверджених Наказом Міністерства державних ресурсів України № 15 від 16.06.1992, недотримання яких, на думку відповідача, мало місце з боку позивача у справі, судова колегія зазначає таке.

Відповідно до п. 1 Правил № 15 ці Правила регулюють взаємовідносини відправників і одержувачів (незалежно від форм власності) продукції і товарів з питань застосування, обігу і повернення засобів упаковки багаторазового використання.

Водночас статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, принцип свободи договірного регулювання правовідносин, утілений у чинному законодавстві, дозволяє сторонам договору на власний розсуд визначати свої взаємні права та обов`язки, у тому числі щодо односторонньої зміни умов договору.

Судом досліджено умови укладеного між сторонами договору, за наслідками якого встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Укладаючи договір, сторони за наявності взаємного волевиявлення в розділі 5 договору детально обумовили власний порядок застосування, обігу і повернення зворотної тари (дерев`яних полегшених піддонів), на якій здійснюється поставка продукції, обсяг прав та обов`язків сторін щодо неї (конкретизували положення, визначені Правилами № 15). Судова колегія не вбачає обов`язкових положень чинного законодавства, які мають пріоритет в застосуванні до спірних правовідносинах, та яким суперечать визначені сторонами умови договору.

Так, по-перше, відповідно до п. 7 Порядку № 15 повернення засобів упаковки багаторазового використання проводиться за рахунок одержувача тари (виготовлювача продукції і товарів), якщо інше не передбачене договором. Зі змісту п.п. 5.2, 5.3 договору вбачається обов`язок саме відповідача (дистриб`ютора) забезпечити повернення зворотної тари. Зворотний рейси транспорту продавця можуть використовуватися для повернення тари з боку позивача у справі, як належний спосіб, проте не є імперативним обов`язком саме продавця щодо його застосування (ініціювання повернення зворотної тари).

По-друге, умовами п. 5.8 договору сторони передбачили, що сторони зобов`язані щомісячно, але не рідше одного разу на квартал, проводити звірку руху тари та стан розрахунків за неї з урахуванням порядку проведення звірки, зазначеному в п. 3.7 цього договору. Відповідно, обраний (визначений) сторонами порядок обігу зворотно тари не передбачає складення сертифікату на їх повернення, як то встановлено в п. 8 Порядку №15.

Щодо посилань відповідача на відсутність складення сторонами актів звіряння руху тари, визначеного умовами п. 5.8 договору, судова колегія зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 05.12.2024 у справі №915/357/23, акт звірки у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин.

Акт звіряння може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, що відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 19.09.2019 у справі №910/14566/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17.

В свою чергу, згідно з статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частинами 2, 5 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, у якому така операція була здійснена.

Також, підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Зазначений у частині 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з підпунктом 2.4 вказаного Положення.

Отже, за загальним правилом, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та підпункту 2.4 вищевказаного Положення.

У зв`язку з цим необхідно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Отже, суд під час розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, повинен з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 03.06.2022 у справі №922/2115/19.

Зі змісту п. 5.1 договору вбачається визначення сторонами належно складеної видаткової накладної тим первинним документом, яким підтверджується факт відпуску/повернення зворотної тари (дерев`яних полегшених піддонів/палетів) дистриб`ютору, її вартість.

Матеріали справи містять накладні на відпуск зворотної тари (а.с. 28-60), підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб, зі змісту яким можна встановити реквізити договору, на виконання якого вини складені, зміст проведеної господарської операції (зокрема, найменування, кількість та ціну її предмету).

Відповідно, не зважаючи на відсутності проведення сторонами на виконання умов п.5.8 договору звірки руху та стану розрахунку за зворотну тару, судом першої інстанції було вірно встановлено, що на підставі наявних в матеріалах справи накладних на відпуск зворотної тари продавець поставив дистриб`ютору 401 піддон на загальну суму 48 120,00 грн.

В свою чергу, з боку відповідача не спростовується обставина фактичної передачі дистриб`ютору зворотної тари на підставі наданих позивачем накладних, при цьому вказано про відсутність настання обов`язку з оплати її вартості станом на момент звернення з позовом у справі.

З приводу посилань скаржника, що на дату спливу 180 днів з дати передачі відповідачу зворотної тари договір припинив свою дію, як підстави для неможливості застосування до спірних правовідносин умов договору (в тому числі визначеної сторонами відповідальності за порушення грошового зобов`язання) судова колегія зазначає наступне.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, поставка позивачем на адресу відповідача піддонів не була предметом договору, сторони визначили що піддони є зворотною тарою і підлягають поверненню позивачу. В разі їх не повернення - останні вважаються поставленими відповідачу та підлягають оплаті відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до частини сьомої статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Приписи статті 599 ЦК України та статті 202 ГК України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає й інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору.

Відповідно до п. 14.1 договору він набуває чинності з моменту підписання і діє до 01.02.2021 в частині поставок, а в частині фінансових зобов`язань до фактичного виконання таких зобов`язань.

Формулювання сторонами в п. 5.3 договору "тара вважається поставленою дистриб`ютору з першого дня, наступного за спливом цього строку (180 календарних днів)", на переконання судовою колегії, не можна вважати обумовленням сторонами саме фактичної поставки зворотної тари у відповідну дату.

Юридичний склад (сукупність фактів, які в своїй єдності спричиняють настання певних юридичних наслідків, таких як виникнення, зміна або припинення правовідносин) з відпуску зворотної тари мали місце під час дії укладеного між сторонами договору, про що вказано у відповідних накладних на відпуск зворотної тари, відповідно, наслідки, обумовлені сторонами в п. 5.3 договору з огляду на не повернення її упродовж 180 календарних днів з моменту передачі дистриб`ютору, є визначенням на розсуд сторін їх подальшої юридичної долі, та не ставляться в залежність від того чи закінчилася дія договору, оскільки припинення строку дії договору не свідчить про припинення зобов`язань за ним.

Слід також враховувати, що у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Наведеним спростовується довід скаржника про те, що обов`язок сторони щодо оплати вартості отриманої зворотної тари за накладними, який вник після закінчення дії договору, є припиненим.

В даному випадку за обставин відсутності повернення відповідачем у визначений умовами п. 5.3 договору строку зворотної тари не грошове зобов`язання останнього трансформувалося у грошове у формі оплати визначеної умовами договору вартості поставлених піддонів за окремими накладними, строк якої є таким, що настав.

Враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №0102/20-ДС/0102/20-СД від 01.02.2020, а також відсутність у матеріалах справи доказів повернення відповідачем тари або сплати ним її вартості, що зумовлює наявність у останнього заборгованості за вищезазначеним договором, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ "Кашкан Логістик" на користь ТОВ "Торговий дім "Житомирські ласощі" 46 920,00 грн суми заборгованості за товар (неповернутої зворотної тари).

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пункт 1 ст. 230 ГК України передбачає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 12.5 договору сторони дійшли згоди, що у випадку невиконання договірного зобов`язання щодо оплати товару, дистриб`ютор сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Термін нарахування пені сторони спору у договорі не визначили, отже у даному випадку застосуванню підлягає законодавчо встановлений термін.

Як було зазначено вище, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині оплати поставленого товару, тому наявні підстави для нарахування продавцем пені поза межами строку дії договору за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару, яке мало місце під час дії цього договору (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/333/17).

Перевіривши розрахунок позивача, з урахуванням наведених положень законодавства та умов договору, суд апеляційної вважає розрахунок, здійснений місцевим господарським судом, арифметично правильним, відповідно до якого загальний розмір пені від суми заборгованості за договором №0102/20-ДС/0102/20-СД від 01.02.2020 за загальний період з 20.06.2021 по 19.12.2021 становить 3860,01 грн.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума пені у розмірі 3860,01 грн.

З приводу посилання скаржника на сплив позовної давності до заявлених позовних вимог, слід зазначити таке.

За змістом ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статей 257, 258, 259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду на норми ст. ст. 253, 261 ЦК України, початок відліку позовної давності у даній справі до вимог позивача підлягає застосуванню як загальна позовна давність, щодо стягнення заборгованості за піддони, так і спеціальна, в частині стягнення пені; дати виникнення прострочення зобов`язань з оплати поставленої тари встановлено судом згідно окремими накладними відповідно до умов п. 5.3 договору, починаючи з 29.12.2020.

В той же час, позивач із даним позовом до суду звернувся 27.12.2024.

У свою чергу, суд враховує, що незважаючи на те, що Господарський кодекс України визначає строки позовної давності для певної категорії правовідносин, правила перебігу таких строків (початку, перебігу, зупинення, переривання та наслідки спливу) визначається саме у Цивільному кодексі України, а саме ст. ст. 256, 257, 259-267 ЦК України.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності зупиняється, якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

Частина 2 ст. 263 ЦК України, у свою чергу, визначає, що у разі виникнення обставин, встановлених ч. 1 цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Враховуючи епідеміологічну ситуацію, яка склалася в Україні станом на 11.03.2020, відповідно до повноважень, встановлених законом, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було встановлено карантин з 12.03.2020 на усій території України із подальшим продовженням відповідними постановами його строку. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 на всій території України карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.

Згідно з Законом України від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (набрав чинності 02.04.2020) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтею 257, 258 ЦК України, були продовжені.

У свою чергу, 17.03.2020 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" № 530-ІХ. Даним Законом були внесені зміни, у тому числі, і до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Відповідно до наведених змін карантин було визнано форс - мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Розділом II Прикінцеві положення Закону № 530 було визначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Опублікування даного Закону відбулося в офіційному виданні Голос України № 51 від 17.03.2020.

З вищенаведеного слідує, що з 17.03.2020 карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та, відповідно, з даного моменту до 30.06.2023 (дата скасування карантину) має застосовуватися правило п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності.

Крім того, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

З огляду на викладене та враховуючи те, що загальнодержавний карантин був запроваджений з 12 березня 2020 року та тривав до 30 червня 2023 року, водночас, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 27.12.2024 (дата надходження позовної заяви до суду) діяв на усій території України, апеляційний господарський суд, беручи до уваги продовження встановленого законом строку позовної давності на період дії карантину та на весь час дії воєнного стану, приходить до висновку, що позивач звернувся з вимогами до суду першої інстанції по стягнення заборгованості з оплати вартості поставлених піддонів та пені з порушення грошового зобов`язання, яке виникло в період з 29.12.2020 по 23.06.2021, в межах строку позовної давності (тобто є обґрунтованим).

За вказаних обставин, твердження відповідача про сплив строку позовної давності за цими вимогами не знаходить законодавчого підтвердження.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Аналогічний висновок наведено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року в справі № 910/4590/19.

За результатами перевірки перерахунку даної частини позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове їх задоволення, а саме у розмірі 5230,37 грн 3% річних та 25 828,90 грн інфляційних втрат.

При цьому, відповідач, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції контррозрахунку здійснених нарахувань не надав, неправильність проведення нарахувань згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України не визначено підставами даної апеляційної скарги.

За таких обставин, з урахуванням того, що позовна заява у цій справі була подана в межах строку позовної давності, а вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими матеріалах справи, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 46 920,00 грн основного боргу, 3860,01 грн пені, 5230,37 грн 3% річних та 25 828,90 грн інфляційних втрат.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Східний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі №917/2405/24, та, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з визначених в ній підстав.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

08.04.2025 через підсистему "Електронний суд" позивачем до Східного апеляційного господарського суду подано заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" () понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн.

З наслідками розгляду поданої учасником справи заяви суд апеляційної інстанції вказує таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.16 ГПК України).

Відповідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених Законом (ч. 2 ст.16 ГПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підтвердження понесених позивачем витрат на надання правничої правової допомоги до матеріалів справи надано лише витяг з договору про надання професійної правової допомоги від 31.03.2025, укладений між адвокатом Кучерявим Олександром Володимировичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі", свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЖТ №001455, ордер на надання правничої допомоги Серії АМ № 1124232, виданий адвокатом Кучерявим Олександром Володимировичем.

Зі змісту вказаного витягу вбачається, що в п. 1.1 договору сторони передбачили, що адвокат зобов`язується за дорученням клієнта та в його інтересах надати послуги з правової допомоги клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором у Східному апеляційному господарському суді по справі № 917/2405/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" про стягнення 83 411,27 грн, а клієнт зобов`язується оплатити адвокату винагороду (гонорар) на умовах, визначених цим договором.

Адвокатом надаються наступні послуги: ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 917/2405/24; надання консультацій і роз`яснень з правових питань у справі №917/2405/24; формування з клієнтом правової позиції по справі № 917/2405/24; складання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 917/2405/24; складання заперечення на відповідь на відзив у справі № 917/2405/24; складання процесуальних документів правового характеру по справі № 917/2405/24; надання консультацій і роз`яснень з приводу виконання рішення у справі № 917/2405/24 (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 4.2 договору розмір гонорару адвоката встановлений у вигляді фіксованої суми 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень) без акту та опису виконаних робіт, а також без врахування витраченого ним часу та незалежно від змісту рішення апеляційного суду по справі № 917/2405/24.

Гонорар сплачується клієнтом адвокату протягом 15 днів з дня ухвалення постанови Східного апеляційного господарського суду у справі № 917/2405/24 (п. 4.4 договору).

Умов договору в частині порядку прийняття клієнтом послуг з надання професійної правничої допомоги витяг з договору про надання професійної правничої допомоги не містить. Проте, відповідне не звільняє заявника доводити реальність виконання робіт (надання послуг) за договором іншими доказами у справі.

Згідно зі ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині 2 ст.27 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність";

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись ЦК України;

- договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

- відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відтак, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, а отже є визначеним та не потребує детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Водночас, колегія суддів зазначає, вирішуючи зміст зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі №904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування при вирішення заяви сторони. Так, у частині третій статті 126 та частині восьмій статті 129 ГПК України визначено особливості доказування розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Водночас відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності (правова позиці викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20).

За наслідками оцінки наданих позивачем документів на підтвердження понесених судових витрат під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

- матеріали справи не містять повного тексту укладеного між адвокатом та клієнтом (ТОВ "Торговий дім "Житомирські ласощі") договору про надання професійної правничої допомоги від 31.03.2025, що не надає можливість суду встановити його дійсний зміст (повний обсяг прав та обов`язків сторін за договором);

- матеріали справи не містять підписаного між сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), інших доказів, за якими можливо встановити реальність виконання договору з боку адвоката;

- справу № 917/2405/24 призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, що вказує про відсутність представництва адвокатом клієнта в судових засіданнях. Відповідне спростовує можливість визнання наданого суду ордеру адвоката на здійснення представництва інтересів позивача в Східному апеляційному господарському суді, як належний доказ на підтвердження надання правої допомоги у вказаній справі.

- відзив на апеляційну скаргу подано через електронний кабінет позивача у справі, підписаний з боку директора Нікітіч Тетяни Геннадіївни, що також не надає можливість встановити складення відповідного документу з боку адвоката на виконання договору про надання професійної правничої допомоги від 31.03.2025.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду з відповідною заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката не було надано договору про надання правової допомоги від 31.03.2025, належних доказів реальності виконання робіт (надання послуг) за договором (зокрема, акту приймання виконаних робіт (наданих послуг), що унеможливлює встановлення правових підстав для стягнення гонорару, що належить до сплати адвокату за надання юридичних послуг в межах даної справи №917/2405/24, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (вх.№ 4452).

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кашкан Логістик" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 27.02.2025 у справі №917/2405/24 залишити без змін.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (вх.№ 4452) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строки оскарження передбачені статтями 286-289 ГПК України.

Повна постанова складена 27.06.2025.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя О.І. Склярук

Суддя О.В. Плахов