ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/1030/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Горішній Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (вул.Клочківська, буд. 98А, м. Харків, 61022; )
до Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд. 77/79, м. Харків, 61023; )
про стягнення 1 233 858,67 грн
за участю представників:

позивача - Бевзюк О.О.,

відповідача - Шахід М.А.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" 25.03.2025 звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба про стягнення з відповідача на свою користь суми боргу за спожиту електричну енергію за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 в сумі 1233858,67 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення умов договору та приписів чинного законодавства, частково здійснив оплату за отриману електричну енергію за листопад 2024 року та взагалі не здійснив оплати за грудень 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.03.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" залишено без руху; надано позивачу строк 10 днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.04.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі № 922/1030/25 за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 21.07.2025, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на умови пункту 5.10. Договору № 149, згідно з яким оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами. Згідно з пунктом 1.4 Договору № 149, джерело фінансування - кошти Державного бюджету України. Водночас, підпунктом 1 пункту 6.2 Договору № 149 Університет зобов`язався забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору. Оскільки наразі необхідне фінансування (бюджетні призначення) на оплату електроенергії за Договором № 149 відсутнє, відповідач вважає, що у такому випадку відсутні порушення з боку Університету умов Договору № 149, що виключає можливість задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" по справі №922/1030/25.

28.04.2025 до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій позивач, зокрема, зазначив, що відповідачем неправильно викладаються обставини справи та тлумачаться норми права. На переконання позивача, відсутність фінансування не звільняє боржника від обов`язку виконати грошове зобов`язання по оплаті за спожиту електричну енергію та від відповідальності за порушення зобов`язань.

01.05.2025 позивачем було подано до суду заяву про зміну предмету позову, а саме, у зв`язку з простроченням оплати за електричну енергію, позивачем додатково заявлено до стягнення з відповідача інфляційні витрати в сумі 41 243,40 грн та три відсотки річних у сумі 6 719,30 грн, розраховані за період з 01.02.2025 по 30.04.2025.

Ухвалою господарського суду, занесеною до протоколу судового засідання від 06.05.2025, заяву позивача про зміну предмету позову було прийнято судом як таку, що не суперечить вимогам діючого законодавства, розгляд справи продовжено з її урахуванням.

06.05.2025 до суду надійшли письмові заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив, в яких відповідач зазначив, що позивач погодився із зазначеними специфічними умовами договору під час його підписання, що засвідчується його підписом у відповідному розділі Договору № 149. Відповідно до положень абзацу 2 частини 4 статті 20 Бюджетного кодексу України, відповідальний виконавець бюджетних програм у процесі їх виконання забезпечує цільове та ефективне використання бюджетних коштів протягом усього строку реалізації відповідних бюджетних програм у межах визначених бюджетних призначень. А тому, на думку відповідача, загальні положення Цивільного кодексу України щодо виконання зобов`язань мають застосовуватися у даному випадку з урахування особливостей, визначених спеціальним нормативно-правовим актом - Бюджетним кодексом України та відповідно до попередньо узгоджених сторонами умов договору.

Протокольною ухвалою господарського суду від 27.05.2025 підготовче провадження у справі № 922/1030/25 було закрито; розгляд справи по суті призначено на 10.06.2025 о 14:40.

У судовому засіданні, яке відбулося 27.05.2025, було оголошено перерву до 19.06.2025 о 14:00.

Після перерви представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, з урахуванням внесених уточнень, у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (позивач) є постачальником електричної енергії споживачам на підставі ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виданої постановою НКРЕКП № 2270 від 05.11.2019.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про ринок електричної енергії", учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Згідно із Законами України "Про ринок електричної енергії" та "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг було прийнято Постанову від 14.03.2018 № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії", відповідно до п.2 якої укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії ….. шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

Постачальник розміщує договір постачання електричної енергії споживачу на своєму офіційному веб-сайті. Позивачем на своєму офіційному сайті: ovistrade.com розміщений договір про постачання електричної енергії споживачу для загального доступу.

Як вбачається зі змісту Договору, викладеного на сайті постачальника, договір про постачання електричної енергії постачальником споживачу є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.

Обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у споживача укладеного в установленому порядку з оператором системи договору про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу/передачі електричної енергії.

Згідно із Заявою-приєднанням, Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (споживач, відповідач у справі) прийняв на себе зобов`язання купувати електричну енергію на об`єкти, що зазначені у додатку до Заяви, у Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (постачальник, позивач у справі) на умовах Договору, що викладено на сайті ovistrade.com. (додається).

Також, додатково між ТОВ "Овіс Трейд" та Харківським Національним університетом Повітряних Сил імені Івана Кожедуба було узгоджено та підписано Договір про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 (далі - Договір), з урахуванням умов Комерційної пропозиції (Додаток № 3 до Договору № 149 від 19.08.2024).

Згідно з пунктом 5.8 Договору, розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць.

Відповідно до пункту 5.10 Договору, оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивачем зобов`язання з поставки електричної енергії на користь відповідача виконані належним чином, а саме відповідно до прийнятих зобов`язань позивачем було поставлено відповідачу електричну енергію у період з серпня 2024 року по грудень 2024 року (включно).

Проте, відповідач здійснював оплату спожитої електричної енергії з порушенням умов оплати, встановлених сторонами в Договорі, та частково за листопад 2024 року та за грудень 2024 року оплату взагалі не здійснив.

Станом на 25.03.2025 сума заборгованості відповідача за спожиту електричну енергію складає 1 233 858,67 грн. та є неоплаченою.

Факт наявності не сплати за отриману електроенергію у визначеному вище розмірі визнається відповідачем, про що свідчить двостороннє підписаний Акт звірки взаєморозрахунків.

Проте, відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на умови пункту 5.10. Договору № 149, згідно з яким оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами.

Наразі необхідне фінансування (бюджетні призначення) на оплату електроенергії за Договором № 149 у відповідача відсутнє, відтак він вважає, що у даному випадку відсутні й порушення з боку відповідача умов Договору № 149, що виключає можливість задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" по справі № 922/1030/25.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання.

Наявність чи відсутність бюджетного асигнування не залежить від волі та дій позивача, що порушує його право на отримання коштів за надані послуги за Договором.

Також суд враховує, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг у межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором.

Крім цього, за змістом ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність державної організації, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, про що також зазначено у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року в справі № 922/541/17, від 03.04.2018 року в справі № 924/29/17, від 03.04.2018 року в справі № 908/1076/17, від 11.04.2018 року в справі № 915/13/17, від 12.04.2018 року в справі № 924/22/17.

Отже, чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються господарюючими суб`єктами з установами, які фінансуються з бюджету; виконання зобов`язання, що виникло на підставі договору повинно здійснюватися на загальних підставах.

Щодо посилань відповідача на узгодження сторонами відкладальної обставини у п. 5.10 Договору № 149 ("оплата електричної енергії за розрахунковий період здійснюється споживачем за фактично відпущену електричну енергію при наявності фінансування протягом 60 календарних днів на підставі акту прийому-передачі електричної енергії підписаного сторонами"), суд зазначає, що в силу статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем об`єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб`єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

За умовами частин 1, 2 статті 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 ЦК України, якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Проте, умова пункту 5.10 Договору в частині обставин отримання планових бюджетних призначень (наявності фінансування) стосується лише виникнення обов`язку відповідача, при цьому ніяким чином не обумовлюючи виникнення відповідного обов`язку позивача з надання послуг, не відповідає критерію невідомості щодо можливості настання такої обставини, тоді як укладаючи Договір про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 з такою умовою сторони припускали і розраховували саме на належне виконання свого обов`язку споживачем та здійснення ним оплати отриманих послуг з постачання електричної енергії. Отже, така умова не є відкладальною в розумінні частини 1 статті 212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У пункті 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

За приписами ч. 2 ст. 714 ЦК України, до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В частині 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з приписами ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Факт споживання відповідачем поставленої позивачем електричної енергії та її вартість підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Строк оплати електричної енергії, відповідно до умов Договору про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, є таким, що настав.

Оскільки відповідач не надав суду доказів сплати існуючої заборгованості , суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1233858,67 грн .

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За загальним правилом інфляційні та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховуються за весь час прострочення боргу. Таке нарахування може відбуватися і вже після отримання позивачем заборгованості від боржника в межах строків позовної давності. При цьому слід виходити з того положення закону, що зобов`язання з оплати боргу припиняється після його повного виконання.

Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №341/915/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17).

Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такі висновки викладено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з оплати послуг з постачання електричної енергії, позивачем за період з 01.02.2025 по 30.04.2025 здійснено нарахування інфляційних витрат у розмірі 41 243,40 грн. та три відсотки річних у розмірі 6 719,30 грн.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат і відсотків річних у вищезазначеному розмірі законними та обґрунтованими.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем склав 1281821,37 грн, у тому числі: 1 233 858,67 грн основного боргу, 41 243,40 інфляційних втрат та 6 719,30 грн три відсотки річних.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд. 77/79, м. Харків, 61023; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (вул.Клочківська, буд. 98А, м. Харків, 61022; ) - заборгованість за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 149 від 19.08.2024, а саме: суму боргу за спожиту електричну енергію в розмірі 1233858,67 грн; суму інфляційних збитків у розмірі 41 243,40 грн; суму трьох відсотків річних у розмірі 6 719,30 грн; витрати з оплати судового збору в розмірі 15 381,86 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено "30" червня 2025 р.

Суддя Н.М. Кухар