РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.06.2025Справа № 910/3128/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участю секретаря судового засідання Петькун Д.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва (04053, вул. Січових Стрільців, буд. 89, м. Київ, ) в інтересах держави в особі Київської міської військової адміністрації (01044, м.Київ, вул. Хрещатик, буд.36, )

до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (01054, вул. Гончара Олеся, буд.55, м. Київ, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (03115, м.Київ, вул. Серпова, буд.3/14, )

про припинення права постійного користування земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, скасування державної реєстрації на земельні ділянки

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Шевченківська окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської військової адміністрації (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач) про припинення права постійного користування земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, скасування державної реєстрації на земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право державної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за державою в особі Київської міської державної адміністрації, а право постійного користування за правокористувачем: Державною службою України з надзвичайних ситуацій. У зв`язку з набуттям прав власності суб`єктами господарювання на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, порушуються права держави, як власника землі, щодо можливого подальшого розпорядження земельною ділянкою відповідно до закону. Розпорядження про затвердження або відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018, ані Київська міська державна адміністрація, ані Київська міська військова адміністрація (з моменту надання згоди на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018) не видавала, також, вказані питання не виносились та не обговорювались на жодній з земельних комісій. Крім цього, відповідачем з моменту реєстрації новоутворених земельних ділянок будь-яких речових прав, прав власності або права користування відносно них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, що і стало підставою звернення до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 суддя Ягічева Н.І. відкрила провадження по справі, призначила підготовче засідання на 15.04.2025 та залучила третю особу на стороні відповідача.

03.04.2025 через канцелярію суду від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву в яких вказує, що Державний кадастровий реєстратор Головного управління Держгеокадастру у м.Києві під час здійснення поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018 в результаті якої утворилася 13 нових спірних земельних ділянок діяв виключно у межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

07.04.2025 в системі "Електронний суд" відповідачем сформовано відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позовна заява не містить відомостей щодо факту порушення з боку відповідача під час користування земельною ділянкою. Також позовна заява не містить підстав для звернення до суду з заявленими позовними вимогами.

У судовому засіданні 15.04.2025 було оголошену перерву до 06.05.2025.

30.04.2025 в системі "Електронний суд" позивачем сформовано відповідь на відзив.

05.05.2025 в системі "Електронний суд" позивачем сформовано письмові пояснення по справі, в яких вказує, технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018 до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не надходила, відповідно, розпорядження про затвердження або відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018, ані Київська міська рада, ані Київська міська військова адміністрація (з моменту надання згоди на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018) не видавала. Крім того, внаслідок набуття прав власності суб`єктами господарювання на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :72:233:0018, порушуються права держави, як власника землі. Перехід права власності на нерухоме майно - є підставою припинення, у тому числі - права постійного користування земельною ділянкою.

06.05.2025 в системі "Електронний суд" відповідачем сформовано клопотання про долучення доказів.

У судовому засіданні 06.05.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 27.05.2025.

У судовому засіданні 27.05.2025 суд протокольною ухвалою долучив докази до матеріалів справи подані відповідачем 06.05.2025. Ухвалою суду від 27.05.2025 закрив підготовче провадження по справі та призначив розгляд справи по суті на 17.06.2025.

В судовому засіданні 17.06.2025 представники прокуратури та позивача підтримали позовні вимоги, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 17.06.2025 було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

У позовній заяві прокурор зазначає, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України, та статтею 23 Закону України Про прокуратуру виявлено факт порушення вимог земельного законодавства.

Рішенням Київської міської ради від 23.12.2003 № 332/1207 «Про передачу Міністерству України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи земельної ділянки для будівництва, експлуатації і обслуговування житлових будинків на проспекті Червонозоряному (нині Лобановського), 4-а у Солом`янському районі м.Києва» затверджено проект земельної ділянки та надано в постійне користування Міністерству України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи земельну ділянку загальною площею 7,0 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків на проспекті Червонозоряному (нині Лобановського) 4-а у Солом`янському районі м. Києва, в тому числі: площею 1,29 га за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 13.09.55 № 1183 «Про відвод земельної ділянки військовій частині № НОМЕР_1 для будівництва гаражу» та площею 5,66 га - за рахунок земель міської забудови.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 9080532 від 10 вересня 2004 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 23.12.2003 № 332/1207, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06-9-00004, Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи є постійним користувачем земельної ділянки площею 6,8909 га (кадастровий номер :72:233:0018), із цільовим призначенням: для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, розташованої за адресою: м. Київ, проспект Червонозоряний (нині Лобановського) 4-а.

Проте, відповідно до відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію юридичної особи - Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи було припинено в результаті реорганізації, про що в реєстрі мається запис № 0007714 від 15.08.2012, та правонаступником визнано Міністерство надзвичайних ситуацій України.

У подальшому, відповідно до відомостей внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію юридичної особи - Міністерство надзвичайних ситуацій України було припинено в результаті реорганізації, про що в реєстрі мається запис № 6039013 від 30.08.2016, та правонаступником визнано Державну службу України з надзвичайних ситуацій.

Разом з цим, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка з кадастровим номером :72:233:0018, яка розташована за адресою: проспект Червонозоряний (нині та у подальшому по тексту Лобановського), 4-а м. Київ, із цільовим призначенням: для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, відноситься до державної форми власності, власником якої є Держава України в особі Київської міської державної адміністрації, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Згідно Актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права від 22.07.2015 за номером 10566887, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, серія ЯЯ 080532, виданого 10.09.2004 Київською міською радою, зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :72:233:0018 за правокористувачем: Державною службою України з надзвичайних ситуацій.

Тобто, право державної власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за державою в особі Київської міської державної адміністрації а право постійного користування за правокористувачем: Державною службою України з надзвичайних ситуацій.

Згідно з пунктом 4 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що земельні ділянки в межах населеного пункту, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук, відносяться до земель державної власності.

Враховуючи те, що Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (як первинний власник земельної ділянки) набуло право постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером :72:233:0018 за адресою: м. Київ, проспект Лобановського, 4-а, Державна служба України з надзвичайних ситуацій (як правонаступник Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи) звернулась до Київської міської державної адміністрації з клопотанням щодо поділу земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.08.2020№1126 надано Державній службі України з надзвичайних ситуацій згоду на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018.

Разом з цим, за результатами опрацювання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Публічної кадастрової карти, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :72:233:0018 площею 6,8909 га на даний час поділена (в своїх межах) на земельні ділянки з кадастровими номерами:

- :72:233:0008 площею 1.1688 га;

- :72:233:0009 площею 1.1488 га;

- :72:233:0010 площею 0.5747 га;

- :72:233:0011 площею 0.5624 га;

- :72:233:0012 площею 0.5148 га;

- :72:233:0013 площею 0.4904 га;

- :72:233:0014 площею 0.4577 га;

- :72:233:0015 площею 0.4536 га;

- :72:233:0016 площею 0.3995 га;

- :72:233:0017 площею 0.3871 га;

- :72:233:0019 площею 0.3484 га;

- :72:233:0021 площею 0.2268 га;

- :72:233:0022 площею 0.1579 га.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про земельні ділянки та відомостей на підставі яких проведено державну реєстрацію, встановлено, що підставою для реєстрації вищезазначених земельних ділянок є Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленою 06.09.2021 ДП «Вінницький науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» та зареєстрованою Головним управлінням Дергеокадастру у місті Києві 23.12.2021 (витяги з ДЗК додаються).

Проте, згідно відомостей Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Департамент) від 31.12.2024 за № 057-19587, встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018 до Департаменту не надходила, відповідно, розпорядження про затвердження або відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018, ані Київською міською державною адміністрацію, ані Київська міська військова адміністрація (з моменту надання згоди на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018) не видавала.

Як вказує прокурор, поряд з цим, в рамках самоврядного контролю за використанням і охороною земель, Департаментом 16.09.2019 здійснено обстеження земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018, за результатами чого складено акт за № 19-0638-08, в якому окрім іншого зазначено, що на земельній ділянці, на яку поширюється дія державного акту серія ЯЯ 080532, виданого 10.09.2004 Київською міською радою, розташовані багатоквартирні житлові будинки, на площі приблизно 0,9500 га розташовано торговий центр «NOVUS» з підземним та наземним паркінгом, на площі приблизно 0,5800 га розташовано дитячий заклад освіти «UKRAINIAN GLOBAL SCOOL».

Окрім цього, в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 13.04.2023, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, проведено огляд місцевості від 20.01.2025, з якого вбачається, що на земельній ділянці, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, розташовано 9 житлових багатоповерхових будинків з поштовою адресою: проспект Червонозоряний (Валерія Лобановського) 4А (кадастровий номер :72:233:0016 площею 0.3995 га), 4Б (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0017 площею 0.3871 га), 4В (кадастровий номер :72:233:0014 площею 0.4577 га), 4Г (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0019 площею 0.3484 га), 4Ж (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0008 площею 1.1688 га;), 6Г (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0013 площею 0.4904 га), 6Д (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0011 площею 0.5624 га), 6А (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0015 площею 0.4536 га), 6В (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0012 площею 0.5148 га), торговий центр «NOVUS» з підземним та наземним паркінгом з позначкою номеру будівлі 4 Д (кадастровий номером земельної ділянки :72:233:0009 площею 1,1488 га), дитячий заклад освіти «UKRAINIAN GLOBAL SCOOL» (садок, початкова школа, ліцей) з позначкою номеру будівлі 6Б (кадастровий номер земельної ділянки :72:233:0010 площею 0.5747 га).

Також, відповідно до відомостей Державної служби України з надзвичайних ситуацій, наданих на запит окружної прокуратури листом від 14.01.2025 № 04- 1053/212-2, встановлено, що станом на 01.01.2025 в межах земельної ділянки, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, на балансі Державної служби України з надзвичайних ситуацій (позабалансному рахунку 02 «Активи на відповідальному зберіганні») обліковується п`ять квартир в багатоквартирних будинках в кількісному еквіваленті, а саме: квартира номер 10 по пр. Червонозоряний (нині Лобановського) 6-Д, квартири за номерами 154, 156, 162 та 182 по пр. Червонозоряному (нині Лобановського) 4- Ж. Інші об`єкти нерухомості, які належать на праві власності Державній службі України з надзвичайних ситуацій на вищевказаній земельній ділянці відсутні.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в межах земельної ділянки, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, окрім житлових багатоповерхових будинків зареєстровано об`єкти нерухомого майна, зокрема:

- за адресою: проспект Валерія Лобановського, 4Д розташовано торговопобутовий комплекс з паркінгом загальною площею 19158,8 кв.м., в тому числі, площа паркінгу на 164 машино-місць 6817,1 кв.м., який на праві приватної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Новус 1» (код ЄРДПОУ 25288083), право власності в реєстрі зареєстровано на підставі передавального акту серія та номер 1 від 18.04.2024, укладено між ТОВ «Новус» та ТОВ «БІГТУР» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00);

- за адресою: проспект Валерія Лобановського, 6Б розташовано дитячий садок, який на праві приватної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ЮКРЕЙНІАН ГЛОБАЛ СКУЛ» (код ЄРДПОУ 42517340), право власно в реєстрі зареєстровано на підставі Акту прийому передачі майна, серія та номер 1 від 05.10.2018.

З огляду на зазначене, прокурор звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що право державної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за державою в особі Київської міської державної адміністрації, а право постійного користування за правокористувачем: Державною службою України з надзвичайних ситуацій. У зв`язку з набуттям прав власності суб`єктами господарювання на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, порушуються права держави, як власника землі, щодо можливого подальшого розпорядження земельною ділянкою відповідно до закону. Розпорядження про затвердження або відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018, ані Київська міська державна адміністрація, ані Київська міська військова адміністрація (з моменту надання згоди на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018) не видавала, також, вказані питання не виносились та не обговорювались на жодній з земельних комісій. Крім цього, відповідачем з моменту реєстрації новоутворених земельних ділянок будь-яких речових прав, прав власності або права користування відносно них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, що і стало підставою звернення до суду.

Київська міська військова адміністрація підтримала позовні вимоги в повному обсязі, при цьому також зазначила, що технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018 до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не надходила. Крім того, внаслідок набуття прав власності суб`єктами господарювання на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :72:233:0018, порушуються права держави, як власника землі. Перехід права власності на нерухоме майно - є підставою припинення, у тому числі - права постійного користування земельною ділянкою.

Відповідач вказав на те, що позовна заява не містить відомостей щодо факту порушення з боку відповідача під час користування земельною ділянкою. Також позовна заява не містить підстав для звернення до суду з заявленими позовними вимогами.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідності до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно зі ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України).

Право постійного користування земельними ділянками характеризується обмеженим суб`єктно-об`єктним складом: об`єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності; суб`єктами можуть бути лише юридичні особи, а саме: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Право користування припиняється в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно, навіть якщо площа ділянки під ним є лише частиною ділянки первинного землекористувача. Такий правовий висновок зробив ВСУ в Постанові №6- 2225цс16. У даній Постанові Верховний Суд України зазначає, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, неправильно застосували положення статей 120, 125, 141 ЗК України та дійшли помилкового висновку про те, що чинне законодавство не передбачає припинення права користування земельною ділянкою в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно, площа земельної ділянки під яким є лише частиною земельної ділянки первинного землекористувача.

Зазначена Постанова ВСУ мотивована тим, що фактичне користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно (нежитлові приміщення), здійснює його новий власник.

Вищевикладене співвідноситься з правовою позицією ВСУ у справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, згідно якої визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, один із базових принципів законодавства у сфері земельних правовідносин - принцип цілісності земельної ділянки із будівлею, яка на ній розташована.

Згідно з ч.ч.1,2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналіз зазначених норм свідчить, що їх суттю є пов`язання використання земельної ділянки саме з використанням розташованого на такій земельній ділянці об`єкта нерухомості. При цьому, у Постанові від 30 травня 2018 року (Справа № 908/1990/17) Верховний Суд робить висновок про те, що з системного аналізу ст. ст. 120, 141 ЗК України вбачається, що відчуження нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці є підставою припинення права землекористування, з подальшим внесенням цих відомостей в реєстр.

У Постанові від 04.12.2018 (справа № 910/18560/16) (провадження № 12-143гс18) Велика Палата Верховного Суду робить висновки, про те, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. (пункти 8.3, 8.4, 8.5).

При цьому у п.8.11 зазначеної Постанови, Велика Палата Верховного суду вказує, що враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 наводиться правий висновок, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. (пункти 51, 52). При цьому ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (пункт 49).

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-253цс16 за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Ураховуючи викладене, у зв`язку з набуттям прав власності суб`єктами господарювання на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, порушуються права держави, як власника землі, щодо можливого подальшого розпорядження земельною ділянкою відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, припинення правовідношення.

Згідно ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначені Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля тощо.

Статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Приписами статті 17 Земельного кодексу України також визначено повноваження державних адміністрацій у розпорядженні землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Земельний кодекс України визначає право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92 Земельного кодексу України).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша стаття 125 ЗК України, в редакції, чинній на момент видачі державного акту).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша стаття 126 ЗК України, в редакції, чинній на момент видачі державного акту).

Підстави припинення права користування земельними ділянками наведено у статті 141 Земельного кодексу України.

Так, згідно наведених норм у статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Незважаючи на те, що на земельній ділянці, на яку поширюється дія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ 080532, наявні об`єкти нерухомого майна, які не належать на праві власності відповідачу, останній добровільно не відмовився від права користування земельною ділянкою, а навпроти, зареєстрував за собою, як за правокористувачем, право постійного користування земельною ділянкою, про що в реєстрі нерухомості міститься запис за № 10566887 від 22.07.2015.

З наведених норм у статті 141 ЗК України, слід зазначити, що перехід права власності на нерухоме майно є підставою припинення, у тому числі права постійного користування земельною ділянкою.

Офіційне визнання і підтвердження державою фактів припинення речових прав на нерухоме майно забезпечується шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі поданих документів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Порядок припинення права постійного користування земельною ділянкою у інших випадках, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, регулюється іншими нормами законодавства. Зокрема, ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України регулюють питання переходу права користування земельною ділянкою у разі зміни власника об`єкта нерухомості, що розташований на такій земельній ділянці.

Колегія суддів судової палати у цивільних справа Верховного Суду України у своїй постанові від 12.10.2016 року по справі №6-2225цс16 дійшла висновку, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, яким припинив права користування юридичної особи на земельну ділянку правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 Земельного кодексу України).

Відповідно до частин 1-4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Отже, земельна ділянка як об`єкт цивільних прав є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації права власності на неї.

За змістом статті 27 Закону України «Про державний земельний кадастр» у разі поділу або об`єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається. У Поземельній книзі на земельні ділянки, сформовані в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, здійснюється запис про такий поділ чи об`єднання із зазначенням скасованих кадастрових номерів земельних ділянок.

Порядок ведення Державного земельного кадастру затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (Порядок № 1051); він визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру.

Як закріплено у пункті 57 Порядку №1051 Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку, та у разі виправлення помилки відповідно до пункту 156-2 цього Порядку.

За положеннями пункту Порядку №1051 запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів/ініціала власного імені Державого кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою (пункт 61 Порядку №1051).

За приписами пункту 114 Порядку №1051 державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; 2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру; 3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

Так, матеріалами справи встановлено, земельна ділянка з кадастровим номером :72:233:0018 площею 6,8909 га 23.12.2021 поділена (в своїх межах) на земельні ділянки з кадастровими номерами: :72:233:0008 площею 1.1688 га; :72:233:0009 площею 1.1488 га; :72:233:0010 площею 0.5747 га; :72:233:0011 площею 0.5624 га; :72:233:0012 площею 0.5148 га; :72:233:001 площею 0.4904 га; :72:233:0014 площею 0.4577 га; :72:233:0015 площею 0.4536 га; :72:233:0016 площею 0.3995 га; :72:233:0017 площею 0.3871 га; :72:233:0019 площею 0.3484 га; :72:233:0021 площею 0.2268 га; :72:233:0022 площею 0.1579 га із видом використання: для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, із категорією земель: Землі житлової та громадської забудови.

Підставою для реєстрації вищезазначених земельних ділянок була Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленою 06.09.2021 ДП «Вінницький науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» та зареєстрованою Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві 23.12.2021.

Разом з цим, розпорядження про затвердження або відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0018, (з моменту надання згоди на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018) матеріали справи не містять.

Крім цього, відповідачем з моменту реєстрації новоутворених земельних ділянок будь-яких речових прав, прав власності або права користування відносно них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрував.

Поряд з цим, Порядок здійснення державної реєстрації земельної ділянки передбачено статтею 24 Закону України «Про державний земельний кадастр».

Так, частинами першою-другою зазначеної статті визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключні підстави для скасування державним кадастровим реєстратором державної реєстрації земельної ділянки містяться у частині десятій статті 24 Закону №3613-VI. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року №340-IX зазначену правову норму було доповнено абзацами 4 і 5, які передбачають можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

При цьому відповідно до вказаних законодавчих змін ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Вказане узгоджується також з положеннями частини тринадцятої статті 79-1 Земельного кодексу України, відповідно до яких земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі:

поділу або об`єднання земельних ділянок;

скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації;

якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

Також, вказаною нормою статті визначено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, відповідне Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.08.2020 № 1126, яким надано Державній службі України з надзвичайних ситуацій згоду на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018, підлягає скасуванню, з одночасним задоволенням вимоги про припинення права власності Державної служби України з надзвичайних ситуацій на спірні земельні ділянки.

Заперечення відповідача не приймаються судом до уваги, виходячи з наступного.

Посилання відповідача на постанову Касаційного господарського суду викладену від 30.09.2020 у справі № 6/88-Б-05 не стосується обставин цієї справи, оскільки вона розглядала інші фактичні обставини та правовідносини, відмінні від тих, що є предметом розгляду у даному провадженні.

У відзиві представник відповідача посилається на норми ст.ст.143, 144 Земельного кодексу України, та наголошує на тому, що відповідно до вказаних норм зазначено вичерпний перелік підстав примусового припинення права постійного користування земельною ділянкою та уповноважених органів на звернення до суду, отже у прокурора та КМДА відсутні такі повноваження.

Однак, ці статті передбачають ситуації, коли припинення права користування можливе лише за певних обставин, зокрема через невиконання умов договору або використання землі не за призначенням. Водночас, вимога викладена в позовній заяві про припинення права користування земельною ділянкою ґрунтується на порушенні правового регулювання щодо використання землі, яка перебуває в постійному користуванні ДСНС.

У цьому контексті важливим є дії відповідача, як правокористувача земельної ділянки, які фактично сприяють безоплатному використанню земельної ділянки іншими суб`єктами, яким такі права не надавалось.

Щодо способу захисту, суд зазначає наступне.

Ефективність способу судового захисту визначається відповідно до характеру порушеного права, змісту порушення та його наслідків.

Відповідно до ст. ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а у ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, тобто право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13.05.1980 в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 Цивільного кодексу України зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення та інші способи встановленні законом.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому, ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином, ефективний засіб (спосіб) захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, від 21.01.2021 у справі № 921/266/18. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Конституція України (стаття 13) визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

У даному спорі обраний прокурором спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним з огляду на те, що в разі задоволення позову буде відновлено порушене право Київської міської військової адміністрації.

Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23.12.2020 у справі № 923/236/19 та від 05.08.2020 у справі №766/46/19.

Щодо наявності в Шевченківської окружної прокуратури міста Києва представляти інтереси держави в межах даного спору, суд зазначає таке.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України унормовано, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Підстави представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано положеннями Господарського процесуального кодексу України та статтею 23 Законом України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно з частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, а також у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №927/1099/20, від 16.07.2021 у справі №917/644/18 та від 09.02.2022 у справі №922/2399/21.

Встановлюючи підстави для представництва прокурором інтересів держави у суді, суд повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання прокурором обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:

а) отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу 4 частини 4 статті 23 Закону України Про прокуратуру;

б) інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про вказане порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;

в) отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій), необхідних для здійснення представництва в суді.

Водночас, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022, яким в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан.

В подальшому, відповідними Законами України строк дії воєнного стану продовжувався.

Відповідно до ч. ч. 1-3, ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.

Військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, а також в інших випадках, передбачених цим Законом.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» на виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку постановлено утворити Київську міську військову адміністрацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про критичну інфраструктуру», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Пунктом 26 частини 2 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (крім вирішення питань відчуження з комунальної власності земельних ділянок та надання таких земельних ділянок в оренду на строк понад один рік).

Отже, на теперішній час на території Київської міської територіальної громади повноваження з регулювання земельних відносин державної форми власності здійснює Київська міська військова адміністрація, а тому, також є органом, уповноваженим на захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про охорону земель» до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі охорони земель належить, забезпечення реалізації державної політики щодо використання та охорони земель, участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм у галузі використання та охорони земель, здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат лісогосподарського виробництва, пов`язаних з вилученням (викупом) земельних ділянок, координація здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону, координація здійснення землеустрою, вирішення інших питань у галузі охорони земель відповідно до закону.

Прокурор, виявивши такі порушення інтересів держави, зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на їх захист. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Київська міська державна адміністрація, повноваження якої на даний час здійснює Київська міська військова адміністрація, як власник земельної ділянки державної форми власності, зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй державним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами права власності територіальної громади - невідкладно реагувати.

Порушення інтересів держави у даній справі полягає у неможливості реалізації власником земельної ділянки, в собі Київської міської військової адміністрації, свого права на розпорядження своїм майном та, як наслідок неефективному та нераціональному використанні земельної ділянки, що завдає шкоди розвитку місту.

Зокрема, раціональне та ефективне використання земель державної форми власності беззаперечно становить державний інтерес, оскільки є одним із основних принципів розвитку держави, який у тому числі полягає у виваженому, плановому, своєчасному використанні земельних ресурсів.

На території міста Києва правомочності власника землі від імені держави здійснює Київська міська військова адміністрація.

Так, окружна прокуратура зверталась до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з листом від 23.12.2024 за № 41- 11680 ВИХ24, в якому повідомляла про виявлені порушення при використанні спірної земельної ділянки.

Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надано відповідь листом від 31.12.2024 за № 057-19587, зі змісту якого вбачається, що Київській міській державній адміністрації фактично відомо про порушення викладені в листі ще з 2019 року (з моменту обстеження земельної ділянки в рамках самоврядного контролю), проте, заходи цивільно-правового характеру щодо виявлених порушень не вживались.

Отже, нездійснення Київською міською державною адміністрацією, Київською міською військовою адміністрацією захисту порушених інтересів держави у даному спорі є очевидним.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з позовом у даній справі прокурором належним чином було підтверджено бездіяльність компетентного органу, який знав про порушення інтересів держави, однак не звертався до суду з відповідним позовом з невідомих причин.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги прокуратури.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

На підставі викладеного, враховуючи доведення прокурором позовних вимог, а відповідачем не представлено суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані прокуратурою та позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 86, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.Припинити Державній службі України з надзвичайних ситуацій (код ЄРДПОУ 38516849) право постійного користування земельною ділянкою площею 6,8909 га, за адресою: м. Київ, проспект Лобановського, 4-а, посвідчене державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 9080532 від 10 вересня 2004 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 23.12.2003 № 332/1207, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06-9-00004, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2015 (номер запису про інше речове право 10566887).

3.Зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій (код ЄРДПОУ 38516849) повернути Київській міській державній адміністрації, повноваження якої здійснює Київська міська військова адміністрація земельну ділянку площею 6,8909 га, за адресою: м. Київ, проспект Лобановського, 4-а.

4.Скасувати розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.08.2020 № 1126, яким надано Державній службі України з надзвичайних ситуацій згоду на поділ земельної ділянки площею 6,8909 га з кадастровим номером :72:233:0018.

5.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0008 площею 1.1688 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

6.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0009 площею 1.1488 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

7.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0010 площею 0.5747 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

8.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0011 площею 0.5624 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

9.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0012 площею 0.5148 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

10.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0013 площею 0.4904 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

11.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0014 площею 0.4577 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

12.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0015 площею 0.4536 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

13.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0016 площею 0.3995 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

14.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0017 площею 0.3871 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

15.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0019 площею 0.3484 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

16.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0021 площею 0.2268 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

17.Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером :72:233:0022 площею 0.1579 га, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві від 23.12.2021, із закриттям запису у Поземельній книзі.

18.Стягнути з Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Олеся Гончара, 55а, м. Київ, 01601, ) на користь Київської міської прокуратури (вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150, ) судові витрати на сплату судового збору в розмірі 38 758 (тридцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят вісім ) грн 40 коп.

19.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.05.2025.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА