РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.06.2025Справа № 910/4322/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Коляди Олександра Васильовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецконтроль механізація» (вул.Вільямса Академіка, буд.6-Д, оф.43, м.Київ, 03189; ідентифікаційний код 43993587)

про стягнення 249 926,07 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Коляда Олександр Васильович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецконтроль механізація» про стягнення 249 926,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № СМ13/05/24-487 оренди спеціалізованої техніки від 13.05.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення недоліків.

15.04.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої виявлені судом недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

На виконання частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якою передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу, вказану ухвалу було надіслано судом до електронних кабінетів учасників справи, та отримано ними, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

23.05.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позовна заява є передчасною та необґрунтованою, оскільки позивачем не надано жодних первинних документів, які підтверджують фактичне виконання робіт (рапорти, журнали, GPS-дані), не доведено належним чином підписання актів, не встановлено момент виникнення грошового зобов`язання, відсутні докази пред`явлення вимог про оплату, а також заявлена сума витрат на правничу допомогу є безпідставно завищеною.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецконтроль механізація» (орендар) та Фізичною особою-підприємцем Колядою Олександром Васильовичем (орендодавець) було укладено договір № СМ13/05/24487 оренди спеціалізованої техніки (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти в тимчасове (строкове) оплатне користування будівельну техніку та механізми, як власну, так і прийняту в користування від третіх осіб, згідно з узгодженими сторонами замовленнями, разом із екіпажем (оператором/механізатором).

Замовлення техніки за цим Договором здійснюється шляхом укладення сторонами додаткових угод до цього Договору, які мають містити узгоджені сторонами кількість, тип техніки, строк оренди, місце, дату та час передачі техніки, вартість години оренди техніки, порядок розрахунків та інші необхідні істотні умови, що відрізняються від встановлених цим Договором (п. 1.3 Договору).

Пунктами 2.1, 2.2 Договору встановлено, що приймання-передачі техніки здійснюється сторонами на підставі акту приймання-передачі, що складається уповноваженими представниками сторін. Техніка вважається переданою в оренду з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

У пунктах 4.1, 4.3, 4.4 Договору визначено, що приймання послуг оренди здійснюється за актом приймання наданих послуг, що фіксуються кількість відпрацьованих машино-годин техніки, що визначаються на підставі рапортів, нарядів-замовлень, довідок про виконані роботи, товарно-транспортних накладних та інших документів, що фіксують час використання техніки. Датою прийняття послуг за цим Договором є дата підписання сторонами актів наданих послуг, з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором. Акти наданих послуг формуються та направляються орендодавцем орендарю двічі на місяць в якому використовувалась техніка за цим Договором, або по закінченню строку оренди техніки, якщо строк їх оренди менший за 15 робочих днів.

Відповідно до п. 6.2 Договору порядок розрахунків за цим Договором визначається сторонами щодо кожного замовлення окремо, що оформлюється у вигляді додаткової угоди до цього Договору.

Договір вважається укладеним і набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2024, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань - до їх повного виконання. Строк оренди визначається замовленням.

13.05.2024 сторони уклали додаткову угоду № 1, у якій погодили надання у користування наступної техніки:

- навантажувач телескопічний JCB 530-70, державний номер НОМЕР_2 , вартість години роботи - 800,00 грн з ПДВ;

- навантажувач BOBCAT T40140, державний номер НОМЕР_3 , вартість години роботи - 800,00 грн з ПДВ.

У пункті 1.12 додаткової угоди № 1 від 13.05.2024 до Договору сторони визначили такий порядок розрахунків: передплата 64 000,00 грн в подальшому через кожні 10 днів з моменту здійснення передплати.

13.05.2024 сторони підписали акт прийому-передачі до Договору, яким засвідчили передачу майна в оренду за додатковою угодою № 1 від 13.05.2024 до Договору.

21.05.2024 сторони уклали додаткову угоду № 2, у якій погодили надання у користування наступної техніки:

- навантажувач телескопічний JCB 531-70 AGRI, державний номер НОМЕР_4 , вартість години роботи - 850,00 грн з ПДВ.

У пункті 1.12 додаткової угоди № 2 від 21.05.2024 до Договору сторони визначили такий порядок розрахунків: передплата 34 000,00 грн в подальшому через кожні 10 днів з моменту здійснення передплати.

21.05.2024 сторони підписали акт прийому-передачі до Договору, яким засвідчили передачу майна в оренду за додатковою угодою № 2 від 21.05.2024 до Договору.

На підтвердження приймання послуг оренди сторони оформили акти здачі-приймання робіт (надання послуг) № 44 від 20.07.2024 на суму 77 774,64 грн, № 48 від 03.08.2024 на суму 17 600,09 грн, № 57 від 20.09.2024 на суму 88 800,44 грн, № 59 від 30.09.2024 на суму 57 600,29 грн, № 60 від 30.09.2024 на суму 76 499,64 грн.

Для оплати за користування орендованим майном позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури № 45 від 20.07.2024 на суму 43 774,80 грн, № 50 від 03.08.2024 на суму 17 600,09 грн, № 57 від 20.09.2024 на суму 88 800,44 грн, № 59 від 30.09.2024 на суму 57 600,29 грн, № 60 від 30.09.2024 на суму 76 499,64 грн.

Як зазначає позивач, відповідач неналежним чином сплачував за користування орендованим майном, внаслідок чого у нього виник борг у розмірі 259 926,07 грн, підтверджений актом звірки взаємних розрахунків.

Платіжними дорученнями від 19.02.2025 на суму 5 000,00 грн та від 05.03.2025 на суму 5 000,00 грн відповідач частково сплатив за користування майном.

З огляду на те, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем за оренду, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 249 926,07 грн заборгованості.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонам Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Судом встановлено передачу позивачем у володіння і користування відповідачу об`єктів оренди, визначених у додаткових угодах № 1 від 13.05.2024 та № 2 від 21.05.2024 до Договору, про що свідчать акти прийому-передачі до Договору від 13.05.2024 та від 21.05.2024. Докази повернення цього майна позивачу в матеріалах справи відсутні.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям у користування майна, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати за весь час користування об`єктами оренди протягом дії Договору.

У п. 4.1 Договору сторони погодили, що приймання послуг оренди здійснюється за актом приймання наданих послуг, що фіксують кількість відпрацьованих машино-годин техніки, що визначаються на підставі рапортів, нарядів-замовлень, довідок про виконані роботи, товарно-транспортних накладних та інших документів, що фіксують час використання техніки.

Надання позивачем і прийняття відповідачем відповідних послуг на загальну суму 318 275,10 грн підтверджується наявними в матеріалах справи, підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 44 від 20.07.2024 на суму 77 774,64 грн, № 48 від 03.08.2024 на суму 17 600,09 грн, № 57 від 20.09.2024 на суму 88 800,44 грн, № 59 від 30.09.2024 на суму 57 600,29 грн, № 60 від 30.09.2024 на суму 76 499,64 грн.

Вказані акти містять найменування суб`єктів господарювання, а також підписи осіб, які здають та приймають роботи, найменування робіт, їх кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тому є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків.

З огляду на викладене суд відхиляє заперечення відповідача щодо ненадання позивачем первинної облікової документації, позаяк підписавши акти відповідач погодився із зазначеними у них обсягами і вартістю.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У додаткових угодах № 1 від 13.05.2024 та № 2 від 21.05.2024 до Договору сторони передбачили змішаний порядок розрахунків, а саме внесення попередньої оплати із подальшою доплатою.

Для оплати за користування орендованим майном позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури № 45 від 20.07.2024 на суму 43 774,80 грн, № 50 від 03.08.2024 на суму 17 600,09 грн, № 57 від 20.09.2024 на суму 88 800,44 грн, № 59 від 30.09.2024 на суму 57 600,29 грн, № 60 від 30.09.2024 на суму 76 499,64 грн.

Відтак суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається із підписаного та скріпленого печатками сторін акту звірки взаємних розрахунків станом на 20.01.2025, відповідач визнав заборгованість перед позивачем за Договором в розмірі 259 926,07 грн.

У подальшому, платіжними дорученнями від 19.02.2025 на суму 5 000,00 грн та від 05.03.2025 на суму 5 000,00 грн, відповідачем було сплачено позивачеві 10 000,00 грн.

З урахуванням викладеного заперечення відповідача про те, що він не отримував від позивача жодних документів щодо виконання Договору є не змістовними і відхиляються судом.

Відтак, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 249 926,07 грн визнається судом обґрунтованою.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в розмірі 249 926,07 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15 000,00 грн суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість у частині 5 наведеної статті визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії/бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано належним чином засвідчені копії договору про надання правових послуг (професійної правничої допомоги) від 28.03.2025, укладеного між позивачем, як замовником, та адвокатом Шаповаловим Максимом Сергійовичем, квитанції до прибуткового касового ордера № 09/25 від 28.03.2025 на суму 15 000,00 грн та акту виконаних робіт з описом від 01.04.2025.

За умовами договору про надання правових послуг (професійної правничої допомоги) від 28.03.2025 виконавець надає замовнику юридичну допомогу (послугу), пов`язану з представництвом та захистом інтересів замовника з приводу спору, який виник між замовником та ТОВ «Спецконтроль механізація» про стягнення заборгованості (п. 1.1). Вартість юридичних послуг за даним договором визначена у сумі 15 000,00 грн і виплачується виконавцю з дня підписання даного договору в готівковому вигляді (пункти 4.1, 4.2).

Відповідно до акту виконаних робіт з описом від 01.04.2025 виконавцем надано, а замовником прийнято послуги на суму 15 000,00 грн.

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, заперечуючи проти покладення на нього витрат позивача на професійну правничу допомогу, зазначає про те, що ця справа є справою незначної складності, позовна заява має типовий характер і стандартний набір документів, не потребувала значних знань або часу на підготовку, тому вважає, що позовна заява не відповідає критеріям, що дозволяють стягнення заявленої суми.

У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд зауважує, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, обставин необґрунтованості (неспівмірності зі складністю справи, затраченим часом, ціною позову тощо) заявленого розміру судових витрат на професійну правничу допомогу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Проаналізувавши умови договору про надання правових послуг (професійної правничої допомоги) від 28.03.2025, суд зазначає про те, що сторонами була погоджена фіксована форма гонорару за надання комплексу послуг, пов`язаних із вирішенням цього спору, без прив`язки до обсягу витраченого адвокатом часу на надання окремих послуг.

Водночас у акті виконаних робіт з описом від 01.04.2025 конкретизовано види правничої допомоги, що були надані позивачу, час, затрачений на їх виконання та вартість таких послуг.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На думку суду, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є не співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що ця справа є справою незначної складності, адже предметом спору є стягнення заборгованості, а збір і оцінка зібраних доказів не вимагала багато часу та зусиль.

З огляду на викладене витрачання 10 годин часу на ознайомлення з матеріалами справи, укладення договору, підготовку позовної заяви та надання консультацій суд вважає необґрунтованим.

Також суд відзначає, що до акту виконаних робіт з описом від 01.04.2025 включено послуги, які на момент складення акту не були надані, але які планувалося надати в майбутньому, а саме участь у судовому засіданні та отримання в канцелярії суду рішення та виконавчих документів.

Проте справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а судові рішення та виконавчі документи суд вручає сторонам відповідно до положень ч.5 ст. 242 та ч.4 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України, що виключає необхідність в особистій присутності для їх отримання.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на ціну позову, обсяг та зміст наданих адвокатом позивача послуг, а також те, що позов підлягає задоволенню, суд дійшов висновку, що обґрунтованими, пов`язаними з розглядом цієї справи та документально підтвердженими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн, які мають йому бути відшкодовані відповідачем. Інша частина витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецконтроль механізація» (вул.Вільямса Академіка, буд.6-Д, оф.43, м.Київ, 03189; ідентифікаційний код 43993587) на користь Фізичної особи-підприємця Коляди Олександра Васильовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заборгованість в розмірі 249 926 (двісті сорок дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн 07 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.06.2025.

Суддя Т.П. Капцова