cправа № 904/2465/21
суддів Верховного Суду Васьковського О. В., Рогач Л. І.
на постанову Верховного Суду від 14.04.2025
Обставини справи
У березні 2021 року Приватне акціонерне товариство "Мода-Сервіс" (далі - ПрАТ "Мода-Сервіс", позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бонорум Компані" (до зміни найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Аквалор"; далі - ТОВ "Бонорум Компані", відповідач- 1, покупець) та посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., а саме від: 15.03.2018 за реєстровим номером 1007; 15.03.2018 за реєстровим номером 1001; 22.03.2018 за реєстровим номером 1057; 27.03.2018 за реєстровим номером 1119; 22.03.2018 за реєстровим номером 1054; 15.03.2018 за реєстровим номером 995; 15.03.2018 за реєстровим номером 1004; 22.03.2018 за реєстровим номером 1051; 22.03.2018 за реєстровим номером 1048; 15.03.2018 за реєстровим номером 998 (далі - договори за реєстровими номерами 1007, 1001, 1057, 1119, 1054, 995, 1004, 1051, 1048, 998; оспорювані/спірні договори).
Позивач також просив витребувати у свою власність відчужене за спірними договорами нерухоме майно від ТОВ "Бонорум Компані", Компанії JACKTOWN UNIVERSAL LLP та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рентон ЛТД".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що впродовж квітня 2018 року голова правління ПрАТ "Мода-Сервіс" ОСОБА_1 за відсутності рішення загальних зборів чи наглядової ради уклав взаємопов`язані договори на загальну суму 3 245 206, 00 грн, що складає 86,34% вартості активів цього товариства за 2017 рік. З метою ухилення від дотримання порядку вчинення значного правочину, встановленого статтею 70 Закону України "Про акціонерні товариства", статутом ПрАТ "Мода-Сервіс", був поділений предмет договору, що свідчить про порушення вимог чинного законодавства, зокрема, статей 33, 72 Закону України "Про акціонерні товариства" при укладені спірних договорів та про їх удаваність.
Вважає, що спірні договори від імені ПрАТ "Мода-Сервіс" підписано головою правління ОСОБА_1 з перевищенням повноважень, з порушенням вимог статті 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (голова правління діяв не в інтересах ПрАТ "Мода-Сервіс", недобросовісно та нерозумно, про що відповідачі знали або могли знати, проявивши мінімальну обачність), а також з порушенням статті 241 ЦК України.
Також, посилаючись на статті 387, 392 ЦК України, просив задовольнити позов про витребування у свою власність відчужене за спірними договорами нерухоме майно.
ТОВ "Бонорум Компані", заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказувало на те, що крім трьох договорів, інші не перевищують 10% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності позивача, а тому доводи про перевищення повноважень головою правління позивача щодо укладання всіх правочинів, зазначених у позовній заяві, без згоди загальних зборів чи наглядової ради спростовуються фактичними обставинами справи; після укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна були здійснені дії, які підтверджують подальше схвалення оспорюваних угод, яке відбувалося як за допомогою активних дій (підписання актів приймання-передачі нерухомого майна, зняття майна з балансу підприємства, отримання оплати за договорами), так і у виді бездіяльності щодо захисту своїх прав; ні на час укладення оспорюваних договорів, ні на час подання позову в Єдиному державному реєстрі не міститься застережень стосовно наявності у керівника позивача будь-яких обмежень на представництво юридичної особи, що передбачено статутом підприємства чи будь-яким іншим документом; відсутні докази того, що контрагент був ознайомлений зі статутом позивача, що відповідно також унеможливлювало існування реальної обізнаності про наявність обмежень у керівника на представництво юридичної особи згідно із законом.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Щодо визнання недійсними договорів за реєстровими номерами 1007, 1054, 995, 1004, 1051, 1048, 998 суд першої інстанції виходив з того, що ціна кожного з цих договорів не перевищувала 10% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності, а тому для їх укладення не вимагалося надання згоди наглядової ради чи загальних зборів, а голова правління товариства ОСОБА_1 при їх підписані не перевищив своїх повноважень.

Щодо решти спірних договорів (договори за реєстровими номерами 1001, 1057, 1119), то місцевий господарський суд встановив, що хоча ціна цих договорів перевищує 10% вартості активів позивача за даними останньої річної фінансової звітності, однак подальше їх схвалення позивачем як за допомогою активних дій, так і у виді бездіяльності, про що свідчать наявні у матеріалах справи докази, виключає підстави для визнання цих договорів недійсними. Удаваність спірних договорів, чим позивач, серед іншого, обґрунтовує свій позов, на думку суду першої інстанції, спростовується юридично значущими діями на їх виконання.

Місцевий господарський суд при вирішенні спору про визнання спірних договорів недійсними, керуючись положенням статей 92, 241 ЦК України, також вказав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що покупець знав або міг знати про загальну вартість активів позивача за рік, який передував укладенню спірних договорів; ні на момент підписання спірних договорів, ні на час розгляду справи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців не містилось застережень щодо наявності у керівника ПрАТ "Мода-Сервіс" будь-яких обмежень на представництво юридичної особи, передбачених статутом товариства чи будь-яким іншим документом; доказів того, що покупець за договорами був ознайомлений зі статутом позивача матеріали справи не містять, що також свідчить про відсутність реальної обізнаності про наявність обмежень у керівника на представництво юридичної особи згідно із Законом України "Про акціонерні товариства".

Встановивши відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, суд першої інстанції відмовив і в задоволенні позову в частині витребування майна.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2022 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2022 залишено без змін.

Апеляційний господарський суд так само як і суд першої інстанції зазначив, що з огляду на положення статей 92, 241 ЦК України обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, коли саме вона, третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала або за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження, а правочин не отримав наступного схвалення особи, яку представляють.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку, що спірні договори від імені позивача підписані його головою правління, який діяв на підставі статуту, і в цьому випадку навіть ознайомлення зі статутом не дозволяло покупцю дійти однозначного висновку про наявність обмежень у голови правління продавця за ознакою вчинення значного правочину; Єдиний державний реєстр як відкрите джерело інформації про органи управління відомостей про обмеження повноважень голови правління позивача не містив. У подальшому правочин був схвалений діями позивача.

На обґрунтування застосування положень статей 92, 241 ЦК України до спірних правовідносин щодо укладення значних правочинів апеляційний суд керувався:

- як висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 (за змістом яких, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента),

- так і від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19 (за якими суди мають встановити або реальну обізнаність третьої особи про наявність обмежень або виходити із правової презумпції, що за всіма обставинами контрагент за договором не міг про них не знати. З урахуванням наведеного зазначення у правочині відомостей про те, що голова правління діє на підставі статуту, не є достатньою підставою для того, щоб вважати контрагента таким, що повністю ознайомлений з повноваженнями керівника щодо укладення значних правочинів, у даному випадку з огляду на визначення значного правочину через ринкову вартість майна або даних фінансової звітності.

Ухвалою від 05.04.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів передав справу на розгляд Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду для усунення розбіжностей у правозастосуванні, яка вказує на те, що Верховний Суд у постановах від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 05.07.2022 у справі № 910/2958/20, від 07.12.2022 в рамках справи № 904/6735/20 (624/215/21) не застосував обумовлену частиною третьою статті 92 ЦК України презумпцію добросовісності третьої особи, яка, укладаючи з товариством правочин, не знала і не мала знати, що він є значним для товариства.

14.04.2025 постановою Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду касаційну скаргу ПрАТ "Мода-Сервіс" задовольнив частково. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2022 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2022 у справі № 904/2465/21 скасував, справу передав на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Зокрема, зазначив, що:

- про обізнаність покупця за договором про те, що спірні правочини є значними, можуть вказувати не тільки ознайомлення зі статутом продавця та його фінансовою звітністю, а й інші обставини, зокрема, продаж нерухомого майна рівними частками (без виділу в натурі) за короткий проміжок часу (15, 22, 27 березні 20018 року) та реєстрація договорів одним нотаріусом тощо;

- при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо, а й обставини стосовно того, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно, тобто знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень юридичної особи; здійснення поділу майна на порушення частини п`ятої статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" з метою ухилення від передбаченого законом порядку прийняття рішень про вчинення значного правочину.

Загалом погоджуємося із результатом розгляду справи Верховним Судом та висновками у правовідносинах з укладення значних правочинів стосовно того, що на обізнаність покупця за договором про те, що спірні правочини є значними, може вказувати не тільки ознайомлення зі статутом та фінансовою звітністю, а й інші обставини (наприклад, штучний поділ договорів, продаж єдиного нерухомого майна частинами чи ідеальними частками за відсутності економічної доцільності, здійснення таких продажів за короткий проміжок часу тощо).

Відповідно до змісту частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Погоджуючись в цілому з наявністю підстав для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд, вважаємо мотиви, наведені у цій постанові, частково помилковими з огляду на таке.

Мотиви незгоди з постановою Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

При цьому за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від парламенту, суд не встановлює абстрактні правила поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певної норми права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 51)).

У справі, що переглядається, скаржник не порушував питання про неналежну оцінку судами положення договорів про те, що керівник виконавчого органу діє на підставі статуту. Так само не порушувалося це питання і в ухвалі про передачу справи на розгляд Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, де йшлося про врегулювання розбіжностей у практиці Верховного Суду щодо обізнаності третьої особи (контрагента юридичної особи - продавця) стосовно значних правочинів.

Натомість у цій справі Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вдався до тлумачення положень спірних договорів, виклавши умовивід про те, чи свідчить положення договору про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства, про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Крім відсутності підстав для розгляду цього питання, слід вказати також на те, що тлумачення договору здійснюється судом за правилами частин третьої, четвертої статті 213 ЦК України, а саме:

"3. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

4. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення".

Буквальний (граматичний) зміст положення на зразок "товариство в особі голови правління ОСОБА_1, діючого на підставі статуту" означає лише, що ОСОБА_1 діє на підставі статуту; цей вираз сам по собі, у відриві від інших обставин справи, не свідчить про обізнаність іншої сторони зі статутом повністю чи в певній частині. У багатьох випадках, особливо якщо договір стосується звичайної ділової практики юридичної особи, цей вираз може не означати обізнаності іншої сторони договору, а бути лише елементом стандартного формулювання договору.

Водночас зазначення такого положення може в деяких випадках свідчити про таку обізнаність залежно від певної сфери відносин та звичаїв ділового обороту. Наприклад, у банківській сфері відносин, особливо у кредитних договорах, подібне формулювання означає ознайомлення банком зі статутом позичальника, а вивчення банком статуту контрагента належить до усталеного звичая ділового обороту.

Тож, на нашу думку, не можна посилання у договорі на те, що особа діє на підставі статуту, у будь-якому випадку ототожнювати з тим, що третя особа - контрагент ознайомилася зі статутом, оскільки буквальний (граматичний) зміст цього положення означає тільки, що сторона вказує підставу своїх повноважень (довіреність, статут), але це жодним чином не може покладати обов`язки ознайомлення зі статутом на контрагента і не презюмується, що він ознайомлений зі статутом.

Щодо змістовного значення виразу на зразок "товариство в особі голови правління ОСОБА_1, діючого на підставі статуту", то здійснений у постанові умовивід про його загальне тлумачення на користь прирівнювання до обов`язку контрагента ознайомитися зі статутом та презумпції, що він ознайомлений зі статутом, суперечить також частині першій статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

Так, пунктом 13 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" встановлено, що в Єдиному державному реєстрі містяться, серед іншого, такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, як дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Частиною першою статті 10 цього Закону передбачено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Частиною третьою статті 10 цього Закону передбачено, що якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Таким чином, законодавець чітко та зрозуміло передбачив презумпцію достовірності внесених до Єдиного державного реєстру відомостей з метою використання їх, зокрема у господарському обороті. Відповідно добросовісний контрагент відповідної юридичної особи має право розраховувати та покладатися на правдивість відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру без додаткового ознайомлення зі статутом підприємства-контрагента.

У цьому вбачається сутність заявницького принципу державної реєстрації, реалізація якого покладає на заявника ризики неповідомлення/неповного повідомлення державного реєстратора про наявні обмеження службових осіб заявника і наслідки невиконання заявником цих вимог не можуть покладатися на контрагента.

Більш того, реалізація заявницького принципу державної реєстрації вже стало та послідовно застосовується судами щодо Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" таким чином, що саме на заявника покладаються ризики неповідомлення/неповного повідомлення державного реєстратора щодо наявних речових прав та їх обтяжень, а на контрагента (покупця) не покладається обов`язок додаткової перевірки наявності усіх правопідтверджуючих документів щодо майна.

Вказане вище відповідає також загальним рекомендаціям, наведеним у Директиві Європейського парламенту і Ради (ЄС) 2017/1132 від 14.06.2017, щодо деяких аспектів корпоративного права (див., зокрема, статтю 9 Директиви щодо дій органів товариства та його представництва).

Тож, по-перше, у спірних правовідносинах з укладення значного правочину не мала значення обізнаність третьої особи-контрагента зі статутом, оскільки інформації про фінансові активи товариства статут не містить.

По-друге, в межах звичайної повсякденної ділової практики за звичаями ділового обороту сторони не вимагають одна від одної надання ані статуту, ані фінансової звітності. Якщо ж відносини сторін виходять за такі межі, зокрема, якщо договір стосується особливо цінного майна, якщо наявні обставини, які можуть викликати сумнів в законності договору, що укладається, то залежно від обставин справи засади розумності та добросовісності (стаття 3 ЦК України) можуть вимагати від сторони договору особливого рівня обачливості, зокрема в частині одержання від іншої сторони певних документів.

Питання про те, чи слід вважати особу такою, що знала чи мала знати про перешкоди законному укладенню договору, вирішуються судом у конкретній справі залежно від її обставин.

Судді Олег ВАСЬКОВСЬКИЙ

Лариса РОГАЧ