СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Харків Справа № 917/676/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Фурсової А.М.,

за участю представників учасників справи:

прокурор Горгуль Н.В. (в залі суду) на підставі службового посвідчення №072883 від 01.03.2023;

від позивача не з`явився,

від 1-го відповідача - Рокитний А.В. (поза межами суду) - представник ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, діє на підставі довіреності у порядку передоручення від 17.05.2024, наказу про призначення №117-К від 13.05.2024; положення про Юридичне управління Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, затвердженого наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 22.04.2024 №170; посадової інструкції, затвердженої в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області 03.06.2024,

від 2-го відповідача Магда В.А. (поза межами суду) - на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1238456 від 20.08.2024,

від третьої особи Тихонов Д.І. (поза межами суду) - діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1725450 від 15.04.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури, м. Полтава (вх.№260 П/2 від 01.11.2024)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 (повне рішення складено 14.10.2024, суддя Кльопов І.Г.)

у справі №917/676/24

за позовом Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури, м.Полтава,

в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Полтавської області, м.Лохвиця, Полтавська область,

до 1. Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, м.Полтава,

2. ОСОБА_1 , м.Лохвиця, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край", с.Галяве, Полтавська область,

про скасування державної реєстрації права оренди на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Полтавської області звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права оренди на земельні ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що Головним управлінням (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 при укладенні спірних договорів допущено порушення статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України та вимог Закону України "Про фермерське господарство".

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 відмовлено у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи прийняте у справі рішення, місцевий господарський суд зазначає, що, з урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз.

Так, ОСОБА_1 використав своє право на отримання на безконкурентних засадах земельної ділянки для ведення фермерського господарства та створив на її основі ФГ "Еко-Зем", отже з 22.10.2014 набуття земельних ділянок мало здійснюватися ФГ "Еко-Зем", а не ОСОБА_1 , через участь у земельних торгах.

З 19.02.2015 по 04.09.2015 ОСОБА_1 отримував на безконкурентних засадах спірні земельні ділянки в користування для ведення фермерського господарства, жоден зі спірних договорів оренди землі не став підставою для створення ОСОБА_1 фермерського господарства. Спірні договори оренди землі були укладені між відповідачами без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав, визначених частиною другою статті 134 Земельного кодексу України, спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками державної власності.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність набуття 2-м відповідачем в оренду спірних земельних ділянок.

Водночас судом було враховано, що 1-м та 2-м відповідачами було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог прокурора.

З урахуванням висновків Верховного Суду, на думку суду першої інстанції, початок перебігу строків позовної даності має рахуватися з дати прийняття наказів Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області. Зазначені відомості були публічними та доступними, з урахуванням внесення відомостей до Публічної кадастрової карти України, публічного реєстру.

Натомість прокурор звернувся з даним позовом до Господарського суду Полтавської області лише 23.04.2024, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, що стало насідком відмови прокурору у задоволенні позову.

Полтавська обласна прокуратура із вищевказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі №917/676/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов прокурора; судові витрати відшкодувати на користь Полтавської обласної прокуратури (м.Полтава, вул.1100-річчя Полтави, 7, реєстраційний рахунок №UA0006160, банк ДКСУ м. Київ, ) за рахунок відповідачів; справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури. Заявник апеляційної скарги просить про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони, Полтавську та Харківську обласні прокуратури.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає таке:

- накази ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області щодо відведення спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства є незаконними, проте, вимога про визнання зазначених наказів незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, а тому така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про повернення земельної ділянки власнику. Враховуючи, що спірні договори оренди землі були укладені між відповідачами без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав (з порушенням статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України та вимог Закону України "Про фермерське господарство"), тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками державної власності, прокурор не висуває позовні вимоги щодо визнання їх недійсними, оскільки такі договори згідно з частинами 1 та 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним;

- місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про сплив строку позовної давності щодо звернення з визначеними прокурором вимогами у даній справі, оскільки публічна кадастрова карта за вказаний судом період не містила відомостей про рішення органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження спірними землями. Більш того, на Публічній кадастровій карті не відображаються відомості щодо того чи перебуває земельна ділянка у користуванні та з якого часу, інформація про землекористувачів у вигляді саме відкритих даних;

- враховуючи нікчемність договору оренди, скаржник вказує про незаконність користування спірними земельними ділянками за відсутності належних правових підстав. В свою чергу, метою звернення прокурора до суду у даній справі є повернення відповідній територіальній громаді в особі Лохвицької міської ради земельних ділянок, які фактично не вибували з комунальної власності, а були передані в оренду з порушенням вимог чинного законодавства. Тобто за своїм змістом та спрямованістю даний позов є негаторним, тобто позовом власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Полтавської області на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі №917/676/24; призначено справу до розгляду; витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/676/24.

11.11.2024 матеріали справи надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

13.11.2024 через підсистему "Електронний суд" Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№14580), в якому 1-й відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі № 917/676/24 залишити без змін.

Обґрунтовуючи свою позицію у справі, вказує, що Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області мало визначене Земельним кодексом України право розпоряджатися землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному законодавством, зокрема, і на прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою за наслідком затвердження розробленого проекту землеустрою та прийняття рішення про надання земельних ділянок в оренду. Також зазначає про відсутність доказів, які підтверджують наявність порушень з боку відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, прав позивача. Таким чином, вказує, що прокурор, починаючи з дати прийняття наказів, на підставі яких були укладені договори оренди, мав об`єктивну можливість і був зобов`язаний отримати інформацію про передачу земельних ділянок в оренду з метою подання позову в межах встановленого законом строку позовної давності. Додатково звертає увагу, що Головне управління не є належним відповідачем у справі №917/676/24, а, отже, не має нести тягар відшкодування судових витрат.

18.11.2024 через підсистему "Електронний суд" ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 14725), в якому просить апеляційну скаргу Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради залишити без задоволення; рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі № 917/676/24 без змін.

Обґрунтовуючи свою позицію у справі зазначає, що ОСОБА_1 отримав земельні ділянки в оренду до набрання чинності Законом № 1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. Таким чином, договори оренди земельних ділянок, укладені в період з 19.02.2015 до 24.09.2015, є оспорюваними правочинами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 зазначено, що однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20 зазначено про недопустимість ототожнення негаторного позову про усунення перешкод в користуванні майном із позовом про визнання недійсними договорів з підстав порушення при їх укладенні норм чинного законодавства, оскільки позов про визнання правочину недійсним є самостійним способом судового захисту, передбаченим пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України. Наведене, на думку 2-го відповідача, свідчить про помилковість доводів заступника керівника Полтавської обласної прокуратури про те, що спірні договори оренди земельних ділянок 2015 року є нікчемними. Таким чином, вказує про помилковість обґрунтування вимог прокурора негаторним позовом, оскільки між сторонами цього спору наявні договірні відносини, а наявність оспорюваних правочинів зумовлює можливість застосування позовної давності.

Водночас, зміна власника орендованих ОСОБА_1 земельних ділянок з держави на територіальну громаду за змістом ч.4 ст.32 Закону України "Про оренду землі" та ст.770 Цивільного кодексу України за відсутністю спеціальних застережень про це у договорах оренди не призводить до припинення орендних відносин, а має наслідком зміну сторони-орендодавця у правовідносинах та згідно з ст.262 цього Кодексу не впливає на перебіг позовної давності.

Таким чином, прокурор, починаючи з моменту реєстрації права оренди по спірним договорам, не був позбавлений законодавчо визначеної та технічної можливості самостійно здійснити перевірку про зареєстровані речові права на вказані спірні земельні ділянки ще у 2015 році (за дати реєстрації права оренди), шляхом безпосереднього доступу до інформації про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка є відкритою та загальнодоступною. Будь-яких доказів ухилення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від надання такої інформації прокурору матеріали справи не містять. У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, а тому зміна уповноваженого органу не змінює порядок перебігу позовної давності. Отже, відсутні правові підстави надавати переваги державі порівняно з іншими учасниками господарських відносин. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На думку 2-го відповідача прокурор мав об`єктивну можливість знати про обставини справи з дати прийняття наказів Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області, та був обізнаний про строки пред`явлення позовної заяви до суду, однак звернувся з даною позовною заявою лише 23.04.2024 (тобто через 9 років), з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2024 задоволено заяви ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край", Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про участь у всіх судових засіданнях з розгляду справи № 917/676/24 в режимі відеоконференції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури (вх.№2607) на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі №917/676/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №917/1476/23. Зобов`язано сторін повідомити Східний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1476/23.

Полтавською обласною прокуратурою засобами поштового зв`язку подано клопотання (вх.№ 4083 від 31.03.2025), в якому просив поновити провадження у справі № 917/676/24 з огляду на усунення обставин, які стали підставою для зупинення провадження у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.04.2025 поновлено провадження за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі №917/676/24; призначено справу до розгляду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край" та Харківської обласної прокуратури про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції. Постановлено судове засідання у справі №917/676/24 призначене на 23.04.2025 о 16:00 годині, та усі наступні засідання апеляційного суду у даній справі провести за участю представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край" та Харківської обласної прокуратури в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису представників за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2024, у зв`язку з відпусткою судді Здоровко Л.М. для розгляду справи №917/676/24 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представники 1-го та 2-го відповідачів, третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили суд рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2024 у справі № 917/676/24 залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

У відповідності до статті 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

22.10.2014 ОСОБА_1 зареєстровано Фермерське господарство "Еко-Зем", .

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також листа Миргородської РДА від 19.10.2021 №1709/01.1-41, ОСОБА_1 у відповідності до частини 6 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", при реєстрації ФГ "Еко-Зем" подано нотаріально посвідчену копію договору оренди землі, укладеного з ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області від 12.08.2014 щодо земельної ділянки площею 41,1056 га, кадастровий номер :00:001:4053, яка розташована на території Яхниківської сільської ради Лохвицького району.

29.05.2015 ОСОБА_1 створено Фермерське господарство "Полтава-Агро", . Згідно з листом Лубенської районної державної адміністрації від 28.12.2021 № 1164/01-29, у архіві якої зберігається реєстраційна справа зазначеного господарства, при здійсненні державної реєстрації ФГ "Полтава-Агро" подано нотаріально посвідчені копії договорів оренди землі, укладених з ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області, а саме: договір від 05.05.2015 щодо земельної ділянки площею 11,8500 га, кадастровий номер :00:001:0848, яка розташована на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району, договір від 07.05.2015 щодо земельної ділянки площею 23,3001 га, кадастровий номер :00:001:4017, яка розташована на території Яхниківської сільської ради Лохвицького району та договір від 18.05.2015 щодо земельної ділянки площею 5,3819 га, кадастровий номер :00:002:0851, яка розташована на території Жабківської (бувшої Луценківської) сільської ради Лохвицького району.

Надалі, 22.09.2015 ОСОБА_1 створено Фермерське господарство "Моя земля 2015", .

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань при здійсненні державної реєстрації ФГ "Моя земля 2015" подано нотаріально посвідчену копію договору оренди землі, укладеного з ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області 06.11.2014 щодо земельної ділянки площею 57,5701 га, кадастровий номер 0:00:001:0017, яка розташована на території Богодарівської сільської ради Чорнухинського району.

Крім того, Головним управлінням (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області 19.02.2015, 06.03.2015, 12.03.2015, 19.03.2015, 06.05.2015, 07.05.2015 та 04.09.2015 прийнято накази, на підставі яких затверджено проекти землеустрою та укладено договори оренди землі з ОСОБА_1 , а саме:

- на підставі наказу від 19.02.2015 № 447-СГ укладено договір оренди землі від 19.02.2015 щодо земельної ділянки площею 47,7505 га кадастровий номер :00:001:0482 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.02.2015 за №8848044;

- на підставі наказу від 06.03.2015 № 822-СГ укладено договір оренди землі від 06.03.2015 щодо земельної ділянки площею 23,2137 га з кадастровий номер :00:001:0479 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.03.2015 за №9002761;

- на підставі наказу від 06.03.2015 № 823-СГ укладено договір оренди землі від 06.03.2015 щодо земельної ділянки площею 3,4115 га кадастровий номер :00:001:0483 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.03.2015 за №8984429;

- на підставі наказу від 06.03.2015 № 824-СГ укладено договір оренди землі від 06.03.2015 щодо земельної ділянки площею 11,0756 га кадастровий номер :00:001:0484 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.03.2015 за №8985831;

- на підставі наказу від 12.03.2015 № 957-СГ укладено договір оренди землі від 12.03.2015 щодо земельної ділянки площею 14,4681 га кадастровий номер :00:001:0486 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.04.2015 за №9404407;

- на підставі наказу від 19.03.2015 № 1186-СГ укладено договір оренди землі від 05.05.2015 щодо земельної ділянки площею 38,4196 га кадастровий номер :00:002:0849 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.05.2015 за №9610464;

- на підставі наказу від 06.05.2015 № 1700-СГ укладено договір оренди землі від 07.05.2015 щодо земельної ділянки площею 33,2073 га кадастровий номер :00:001:0473 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.05.2015 за №9677765;

- на підставі наказу від 07.05.2015 № 1721-СГ укладено договір оренди землі від 14.05.2015 щодо земельної ділянки площею 63,9087 га кадастровий номер :00:001:0488 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.05.2015 за №9732739;

- на підставі наказу від 07.05.2015 № 1722-СГ укладено договір оренди землі від 14.05.2015 щодо земельної ділянки площею 6,0987 га кадастровий номер :00:001:0487 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.05.2015 за №9782911;

- на підставі наказу від 04.09.2015 № 1144/0/75-15-СГ укладено договір оренди землі від 24.09.2015 щодо земельної ділянки площею 17,3418 га кадастровий номер :00:001:1491 для ведення фермерського господарства, право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.12.2015 за №12325031.

Враховуючи викладене вище, з 19.02.2015 по 04.09.2015 ОСОБА_1 отримував на безконкурентних засадах спірні земельні ділянки в користування для ведення фермерського господарства; жоден зі спірних договорів оренди землі не став підставою для створення ОСОБА_1 фермерського господарства.

Вказані обставини в сукупності, на думку прокурора, свідчать про те, що ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 допущено прошення статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України та вимог Закону України "Про фермерське господарство". Незаконна передача земельних ділянок ОСОБА_1 у спосіб, не передбачений законодавством, порушує інтереси держави у сфері використання та охорони земель, ефективного і раціонального використання земельних ресурсів.

З огляду на те, що інтереси держави порушено ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 , які діяли всупереч її інтересам та вимогам чинного законодавства, апеляційна скарга подана прокурором в інтересах держави, в особі Лохвицької міської ради Полтавської області.

Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно частини 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до частин 1, 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

У пунктах 37-40, 43-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У позовній заяві прокурор зазначив, що порушення інтересу держави у спірних правовідносинах відбулося внаслідок ігнорування відповідачами встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження земельними ділянками в силу прагнення їх отриманих 2-м відповідачем за спрощеною, пільговою процедурою без проведення земельних торгів, що спричинило шкоду фінансовим інтересам держави, у вигляді ненадходження коштів до бюджету.

Згідно з даними реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірних земельних ділянок є Лохвицька міська рада Полтавської області, отже, саме міська рада є розпорядником спірної земельної ділянки та уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (т.1, а.с. 108-127).

У відповідності до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурором 06.03.2024 направлено лист № 15/1-198вих-24 Лохвицькій міській раді, в якій зазначено про виявлені порушення законодавства та запропоновано вжити заходів реагування, спрямованих на відновлення законності (т.1, а.с. 151-153).

Лохвицькою міською радою листом від 14.03.2024 № 03-01/402 повідомлено про відсутність можливості вжиття відповідних заходів для сплати судового збору (т.1, а.с. 154).

Відтак, жодних активних заходів, спрямованих на захист порушеного інтересу, як суб`єкта права комунальної власності на землю, при використанні спірної земельної ділянки, Лохвицькою міською радою не вжито.

Наведені вище обставини свідчать, що у спірних правовідносинах прокурором у повному обсязі виконано процесуальний обов`язок, передбачений ст. 53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., постанови Верховного суду від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим.

Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)) ".

Метою звернення прокурора до суду у даній справі є повернення відповідній територіальній громаді в особі Лохвицької міської ради земельних ділянок, які фактично не вибули з комунальної власності, а були передані в оренду з порушенням вимог чинного законодавства.

При визначені заявлених позовних вимог прокурор вказує, що накази ГУ (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області щодо відведення спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства є незаконними, проте визнання зазначених наказів незаконним та їх скасування є неефективним засобом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, а тому така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про повернення земельної ділянки власнику.

В свою чергу, враховуючи, що спірні договору оренди земельної ділянки були укладені між відповідачами без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав, визначених частиною другою статті 134 Земельного кодексу України, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками державної власності, прокурор не висуває позовні вимоги щодо визнання їх недійсними, оскільки такі договори, на його думку, згідно з ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемними.

Таким чином, як зазначає прокурор, даний позов визначено як повернення земельних ділянок, тобто таким, що спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (негаторним).

Надаючи правову оцінку обставинам у справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом частин 1, 3 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що стаття 123 Земельного кодексу України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

За змістом частини 3 статті 134 Земельного кодексу України земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 (для сінокосіння і випасання худоби), 36 (для городництва) та 121 (для ведення фермерського господарства; для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів) цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

Водночас відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України "Про фермерське господарство", який є спеціальним нормативно-правовим актом.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про фермерське господарство" право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (частини 2, 4 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство").

Таким чином, спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України "Про фермерське господарство").

Отже, при вирішенні питання щодо вимог про законність рішення відповідного органу щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та дійсність договорів, укладених на підставі таких рішень, застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" як спеціальний щодо статті 123 Земельного кодексу України.

У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, відповідний орган (а в разі переданого на судовий розгляд спору суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки відповідний орган повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної або комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою без проведення земельних торгів. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 922/3953/21.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про фермерське господарство" після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 905/5/21, від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23.

За змістом приписів статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Відповідно до положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство" після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа громадянин України із метою створення фермерського господарства. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 21.11.2023 у справі № 908/423/20.

Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", який набув чинності з 03.04.2016, було внесено зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України шляхом викладення абзацу 16 в такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва".

Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримав земельні ділянки з 19.02.2015 по 04.09.2015, тобто, до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів.

Водночас у справі, яка переглядається, підставою позовних вимог визначено незаконність надання фізичній особі земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, а саме факт його повторного звернення для отримання земельних ділянок у спрощеному порядку з метою обходу обов`язкової процедури - земельних торгів. При цьому матеріалами справи доведено, що раніше громадянину ОСОБА_1 вже надавалися в користування земельні ділянки, які в подальшому передавалися - ФГ "Еко-Зем", ФГ "Полтава-Агро", ФГ "Моя земля 2015" для ведення фермерського господарства.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що ОСОБА_1 у минулому вже реалізував своє право на отримання земельної ділянки та займається сільськогосподарською діяльністю. Оскільки у подальшому на підставі оскаржуваних у цій справі наказів ОСОБА_1 знову отримав в оренду у позаконкурсному порядку земельні ділянки, таке використання права на отримання землі у позаконкурентний спосіб є повторним.

Відтак, додатково земельні ділянки могли бути отримані ОСОБА_1 виключно на конкурсних засадах через участь у торгах, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки одного виду громадянин може використати один раз. Так само і фермерське господарство може отримувати додатково земельні ділянки лише на конкурентних засадах через участь у торгах.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-248цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц та у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 927/83/19 та від 25.03.2020 у справі №357/2418/15-ц, 17.09.2020 у справі № 917/1416/19.

Наведені вище обставини свідчать, що передача Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області в оренду спірних земельних ділянок відбулась з порушенням порядку, передбаченого вищевказаними положеннями Земельного кодексу України та Закону України "Про фермерське господарство", що є підставою для визнання незаконними наказів 1-го відповідача від 19.02.2015 № 447-СГ, від 06.03.2015 № 822-СГ, від 06.03.2015 № 823-СГ, від 06.03.2015 № 824-СГ, від 12.03.2015 № 957-СГ, від 19.03.2015 №1186-СГ, від 06.05.2015 № 1700-СГ, від 07.05.2015 № 1721-СГ, від 07.05.2015 № 1722-СГ, від 04.09.2015 № 1144/0/75-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду".

При цьому судова колегія зазначає, що скасування рішень державного органу, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, не призводить до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження земельними ділянками.

В даному випадку скасування вказаних вище наказів не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади (власника землі станом на момент подання позову у справі), оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладених договорів оренди землі за наслідками їх виконання.

Водночас, оскільки спірні договори оренди за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці 2 частини другої статті 134 ЗК України, укладені без дотримання конкурентних засад, то такі договори, на думку прокурора, згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемними.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з даними доводами прокурора та зазначає таке.

Вирішуючи спір про визнання договорів недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 71- 73 постанови від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Подібний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19.

З огляду на викладене Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 з метою визначення судами нікчемних правочинів, які порушують публічний порядок (в контексті заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади), наголосив на необхідності достеменного встановлення судом того, чи існують певні законодавчо визначені обставини, за наявності яких такий правочин загалом може бути укладено, але з порушеннями такого законодавства (недійсний правочин) чи укладення такого правочину неможливе за будь-яких обставин (нікчемний правочин) як такого, що порушує публічний порядок.

Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23, вирішуючи питання щодо правомірності договору оренди земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, у випадку неодноразової реалізації такого права, зазначив, що Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" (далі - Закон № 1012-VIII), який набув чинності з 03.04.2016, було внесено зміни до частини 2 статті 134 ЗК України шляхом викладення абзацу 16 у такій редакції: "… передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва". Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

При цьому положеннями пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1012-VIII визначено, що фізичні та юридичні особи, які до дня набрання чинності цим Законом одержали в установленому порядку дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність або користування земельних ділянок державної та комунальної власності, мають право на отримання таких земельних ділянок без проведення земельних торгів у випадках, визначених положеннями частини другої статті 134 ЗК України, що виключаються цим Законом.

Таким чином, Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що наведене свідчить про помилковість висновків суду про те, що договір оренди земельної ділянки є нікчемним, оскільки відповідно до встановлених фактичних обставин справи громадянин отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою до набрання чинності Законом № 1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, тому визнав частково обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо застосування зазначеної норми. Однак, Верховний Суд при цьому акцентував, що обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Таким чином, Верховний Суд у постанові від 11.06.2024 у справі № 917/1710/23 зазначив, що спірний договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є оспорюваним.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21, від 11.06.2024 у справі №917/1710/23 та від 12.03.2024 у справі № 922/3953/21 і підстави для відступу від них відсутні.

Приймаючи до уваги висновок суду про незаконність наказів 1-го відповідача про затвердження документації із землеустрою та надання спірних земельних ділянок в оренду, недотримання Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, під час передачі земельної ділянки ОСОБА_1 в оренду порядку, передбаченого положеннями Земельного кодексу України та Закону України "Про фермерське господарство", наявні правові підстави для визнання недійсним договорів оренди землі від 19.02.2015 щодо земельної ділянки площею 47,7505 га кадастровий номер :00:001:0482, від 06.03.2015 щодо земельної ділянки площею 23,2137 га з кадастровий номер :00:001:0479, від 06.03.2015 щодо земельної ділянки площею 3,4115 га кадастровий номер :00:001:0483, від 06.03.2015 щодо земельної ділянки площею 11,0756 га кадастровий номер :00:001:0484, від 12.03.2015 щодо земельної ділянки площею 14,4681 га кадастровий номер :00:001:0486, від 05.05.2015 щодо земельної ділянки площею 38,4196 га кадастровий номер :00:002:0849, від 07.05.2015 щодо земельної ділянки площею 33,2073 га кадастровий номер :00:001:0473, від 14.05.2015 щодо земельної ділянки площею 63,9087 га кадастровий номер :00:001:0488, від 14.05.2015 щодо земельної ділянки площею 6,0987 га кадастровий номер :00:001:0487, від 24.09.2015 щодо земельної ділянки площею 17,3418 га кадастровий номер :00:001:1491.

Слід зазначити, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 14 ГПК України).

Як вбачається з позовної заяви прокурора, позовна вимога щодо усунення перешкод у праві користування та розпорядження шляхом повернення спірної земельної ділянки власнику була заявлена до фізичної особи ОСОБА_1 та обґрунтовано нікчемністю договорів оренди землі, укладених між Головним управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 . Саме з цих підстав було розглянуто справу №917/676/24 місцевим господарським судом.

З урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09.04.2024 у цій справі, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що спірні договори оренди землі є нікчемними в силу положень частин першої та другої статті 228 ЦК України, з посиланням на постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц, від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 10.01.2024 у справі №922/1130/23, від 04.10.2024 у справі №916/2319/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.

Зважаючи на те, що прохальна частина позовної заяви у даній справі не містить вимоги про визнання спірних договору оренди землі, укладених між Головним управлінням (Держземагентства) Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_1 , недійсними, суд апеляційної інстанції не вбачає за можливе самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог та викласти вказані вище висновки суду апеляційної інстанції в резолютивній частині ухваленого судового рішення у справі.

Щодо способу обраного прокурором захисту порушених прав позивача, то насамперед варто звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №922/3166/20, зауважила, що негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 зазначено, що однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. Натомість якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів.

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20 зазначено про недопустимість ототожнення негаторного позову про усунення перешкод в користуванні майном із позовом про визнання недійсними договорів з підстав порушення при їх укладенні норм чинного законодавства, оскільки позов про визнання правочину недійсним є самостійним способом судового захисту, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України.

Отже, доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (у контексті дотримання принципу "jura novit curia" ("суд знає закон"), а також твердження скаржника про те, що позов прокурора у цьому випадку є негаторним з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц та постанови Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 не підтвердилися, оскільки між сторонами цього спору наявні договірні відносини, такі договори є оспорюваними, про що зазначено у цій постанові та зумовило можливість застосування позовної давності судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 629/6198/21.

У контексті наведеного судова колегія наголошує, що відповідно до приписів частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

За таких обставин, прокурором невірно обрано спосіб захисту порушених прав позивача у формі звернення до ОСОБА_1 з вимогою про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов`язання повернути спірні земельні ділянки Лохвицькій міській раді (тобто, негаторним позовом), як такого, що не відповідає вимогам Закону, яким врегульовано існуючі між сторонами правовідносини.

Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності.

Як вбачаєтеся з матеріалів справи, 1-м та 2-м відповідачами під час розгляду справи судом першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог прокурора.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судова колегія апеляційного господарського суду зауважує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 ЦК України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21.

Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд повинен з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла довідатися (мала можливість довідатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 914/106/22.

Колегія суддів зазначає, що в разі, якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах, розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава (зокрема, цивільні, господарські), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах.

Таким чином, і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 та постановах Верховного Суду від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 20.09.2023 у справі № 922/3204/19.

В разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17)".

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц та постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 911/1014/20, від 07.06.2023 у справі №927/432/19.

Наведене правило пов`язане не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Як вже зазначалось вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність законодавчо встановлених підстав для визнання спірних договорів оренди земельних ділянок недійсними.

Строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору оренди землі та похідних вимог щодо застосування реституційного повернення майна становить 3 роки, який почав свій відлік з моменту укладання таких договорів.

Проте, із матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся із позовом в даній справі 23.04.2024 (згідно штампу канцелярії Господарського суду Полтавської області), тобто із пропуском строку позовної давності.

В свою чергу, матеріали справи не містять жодного обґрунтування "час та за яких обставин" прокурору стало відомо про спірні правовідносини, об`єктивної неможливості встановити спірні обставини у період часу їх виникнення, з огляду на мотивування прокурором своєї позиції у справі пред`явленням до 2-го відповідача негаторного позову, до якого сплив строку позовної давності не застосовується.

Прокуратура не позбавлена права звернення до органів державної влади задля отримання інформації та копій необхідних документів у разі нездійснення органом державної влади своїх повноважень щодо захисту законних інтересів держави.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 32 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 3 статті 32 зазначеного Закону передбачено, що для посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів Національної поліції, органів прокуратури, органів Служби безпеки України, Національного банку України, Національного антикорупційного бюро України, Національного агентства з питань запобігання корупції, приватних виконавців, адвокатів, нотаріусів інформація з Державного реєстру прав у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру прав, за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою електронного цифрового підпису. Порядок доступу до Державного реєстру прав визначається Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право оренди ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки було внесено ще в 2015 році.

Отже, з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прокурор, який має безпосередній доступ до відомостей з реєстру мав можливість довідатись та опрацювати таку інформацію, а орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах - Держгеокадастр був обізнаний про такі порушення ще в момент прийняття незаконних наказів та укладання відповідних договорів оренди землі.

Проте, у цій справі прокурором не доведено, що відповідні заходи задля отримання інформації вчинялися (надсилалися відповідні запити, призначались перевірки тощо), але вони не дали результатів з незалежних від прокурора причин.

Запитування і отримування необхідної інформації від органів державної влади, місцевого самоврядування, установ і організацій, дослідження загальновідомої інформації з відкритих джерел, зокрема Реєстрів, адміністрування яких здійснюється державними органами, є діями прокурора, спрямованими на виконання посадових обов`язків, що випливають з компетенції прокуратури при здійснені захисту інтересів держави, і не можуть бути віднесені до поважних причин пропуску строків позовної давності.

Будь-яких доказів ухилення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від надання такої інформації прокурору матеріали справи не містять.

Наведені вище обставини свідчать про те, що початком перебігу строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсними договорів оренди землі та повернення землі є датою укладення оспорюваних договорів оренди землі.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності обставин щодо переривання чи зупинення строку позовної давності при зверненні прокурора за захистом порушеного права.

Проте, прокурор звернувся до суду із позовом лише 23.04.2024, тобто із пропуском строку позовної давності, що вказує про правомірну відмову господарського суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог про визнання зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку.

Крім того, частиною 1 ст. 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (ч. ч. 3, 4 цієї статті).

Надаючи оцінку вказаним нормам процесуального права, Велика Палата Верховного Суду у п. 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 сформулювала висновок, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Водночас, поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (такі висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).

Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).

Неналежним відповідача може визнати суд за наявності відповідних умов та в порядку, встановленому законом. По-перше, суд на підставі норм матеріального права, які регулюють спірні відносини між сторонами у справі, має встановити, що вимога позивача пред`явлена не до тієї особи, на яку покладено відповідні обов`язки. По-друге, необхідно встановити особу, яка у відповідності із законом зобов`язана нести відповідальність перед позивачем у відносинах, з яких виник спір про право.

З урахування вказаних норм права вбачається, що належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів, особи, яка вважає), що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 11.05.2015, 12.05.2015 та 19.06.2015 ОСОБА_1 за згодою ГУ Держгеокадастру у Полтавській області спірні земельні ділянки, окрім земельних ділянок з кадастровими номерами :00:001:0488 та :001:1491, передано в суборенду СТОВ "Дружба-Нова". Договори суборенди зі СТОВ "Дружба-Нова" припинено 16.12.2015. Надалі 23.02.2016 ОСОБА_1 за згодою ГУ Держгеокадастру у Полтавській області передано в суборенду ТОВ "Чорнухинський край" усі спірні земельні ділянки для ведення фермерського господарства, площа яких становить 258,8955 га.

Частина перша ст. 162 ГПК України регламентує, що у позовній заяві позивач (прокурор) викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до п. 4 ч.3 ст. 162 ГПК України, якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Тобто саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України, ураховуючи завдання господарського судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір.

Як вбачається з позовної заяви прокурора, вимога щодо повернення спірних земельних ділянок власнику була заявлена до фізичної особи ОСОБА_1 та обґрунтовано недійсністю (нікчемністю) договорів оренди землі, укладених між Головним управлінням Держземагентста у Полтавській області та ОСОБА_1 . Разом з тим, матеріалами справи підтверджується фактичне користування земельними ділянками на час звернення прокурора з позовом до суду ТОВ "Чорнухинський край", з огляду на укладення ОСОБА_1 з вказаною юридичною особою договорів суборенди спірних земельних ділянок, строк дії яких не сплив.

Необхідно звернути увагу на те, що подання позову до неналежного відповідача не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі або для закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду. За результатами розгляду справи суд відмовляє в задоволенні позову до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Подібний висновок міститься у п. 8.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Чорнухинський край" наділено у даній справі статусом третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, що виключає правові підстави для можливості судом, керуючись принципом "jura novit curia" ("суд знає закон"), вийти за межі заявлених позовних вимог та задовольнити вимоги прокурора щодо повернення спірних земельних ділянок власнику з боку вказаного учасника справи. Як вбачається з матеріалів справи, прокурором не скористався правом, наданим ст.46 ГПК України, шляхом зміни позовних вимог в цій частині.

Отже, звернення прокурора з позовними вимогами (які стосуються повернення спірного майна його власнику) саме лише до фізичної особи ОСОБА_1 не відповідає наведеним правовим приписам та є самостійною підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимогах, з огляду на визнання судом обраного прокурором способу захисту порушених прав неефективним.

В контексті заявленого слід також зазначити, що постанова Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, висновки якої, на думку прокурор, є обов`язковими для застосування у справі, що розглядається, є нерелевантною до спірних правовідносин, з огляду на відмінність правового статусу учасників справ та заявлених у них позовних вимог.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Сутяжник проти Росії" (заява №8269/02) від 23.07.2009 суд зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення правил юрисдикції та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Зокрема, не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з`ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Доводи, викладені прокурором у апеляційній скарзі, не спростовують правомірність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тому підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у цій справі немає.

Враховуючи вищевикладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі №917/676/24 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури - без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 01.10.2024 у справі №917/676/24 залишити без змін з урахуванням мотивувальної частини даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 20.06.2025.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Н.О. Мартюхіна