ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1336/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Європабуд" (місцезнаходження: 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, вул. Леонова, 2/27; )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промспеціндустріал" (місцезнаходження: 61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 117; )
про стягнення 732 188,36 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Європабуд" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промспеціндустріал" (відповідач) заборгованості за договором № Є33/23 від 16.11.2023 про надання послуг будівельною технікою у розмірі 732 188, 36 грн.

Також позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат, та розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.04.2025 судом позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Європабуд" прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/1336/25.Визнано справу № 922/1336/25 малозначною та розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України.Відповідачу, згідно з частиною першою статті 251 Господарського процесуального кодексу України, встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи, судом було направлено ухвалу Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 21.04.2025 до його електронного кабінету. Відповідач ухвалу Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 21.04.2025 отримав 21.04.25 о 17:14. години, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.

Відповідно до ч.6 ст.242 ГПК України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Виходячи з зазначеного, ухвала суду від 21.04.2025 є врученою відповідачу 22.04.2025, оскільки її було надіслано після 17:00 годині.

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання; відповідач мав достатньо часу підготувати заперечення на позовну заяву і визнається таким, що був належним чином повідомлений про розгляд даної справи (згідно частини 6 статті 242 ГПК України).

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, копія ухвали про відкриття провадження у справі є врученою відповідачу 07.04.2025.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промспеціндустріал" наданими відповідачу процесуальними правами не скористалося; у встановлений статтею 251 ГПК України п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву до суду не подало.

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд даного позову, а відповідач, у відповідності до пункту 5 частини шостоїстатті 242 Господарського процесуального кодексу України визнається таким, що був належним чином повідомленим про розгляд даної справи.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини другоїстатті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною четвертоюстатті 240 Господарського процесуального кодексу Українивизначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши справу № 922/1336/25 в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України; всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

16 листопада 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПАБУД» (далі Позивач), та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМСПЕЦІНДУСТРІАЛ» (Далі Відповідач) укладено договір № Є 33/23 про надання послуг будівельною технікою (Далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги за допомогою автомобільної техніки, будівельної техніки та інших технічних засобів, далі за текстом «Спецтехніка», а Замовник в порядку та на умовах, встановлених Договором зобов`язується оплатити послуги Виконавця.

Пунктами 3.1,3.2. Договору встановлено, що вартість послуг узгоджуеться та вказується Сторонами у заявцi, прийнятої Виконавцем до виконання, виходячи з цiни однiєi години роботи Спецтехнiки. Вартість послуг визначається однiєю годиною роботи Спецтехнiки та Перелiк спецтехнiки зазначенi в Додатку N 1, що є невiд`ємною частиною цього договору. Замовником оплачється Bapість доставки спецтехнiки на об`єкт, де надаються послуги Замовнику, та з мiсця надання послуг в автопарк Виконавця, а також Bapтість часу роботи Спецтехнiки, витраченого на надання послуг Замовнику.

Згідно п. 3.3 оплату послуг Замовник здійснює Виконавцю в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту пред`явлення Виконавцем рахунку-фактури.

Відподвідно до п.3.5. Розмiр вартості наданих послуг за договором визначається Сторонами по факту ix надання по результатам кожного робочого дня i фiксусться, за погодженням стopiн або в рахунках на оплату наданих послуг, в разi попереднього погодження мiж Сторонами розмiру вартості наданих послуг, або в щоденних актах приймання-передачiнаданих послуг.

Пунктом 3.6 Договору встановлено, що по завершенню наданих послуг у звiтному мiсяцi Виконавець надає Замовнику два примiрники Акту приймання-передачi наданих послуг за мiсяць, який останнiй Зобов`язаний протягом п`яти робочих днiв, пiсля його отримання, пiдписати i один примiрник пiдписаного Акту повернути Виконавцю у разi наявностi у Замовника заперечень з приводу обсягу послуг, наданих Виконавцем у звiтному перiодi, 3амовник зобов`язаний в той же Tepмiн у письмовому виглядi, надати Виконавцю своi обrрунтованi заперечення.

Відповідно до п. 3.8 замовник зобов`язаний оплатити Виконавцю грошові кошти на підставі виставленого рахунку-фактури у строки, передбачені п. 3.3. даного Договору або в порядку та строки, визначені Сторонами у заявці.

Згідно п. 5.1. Договору у разi порушення cвoїx зобов`язань за цим договором, Сторони несуть вiдповiдальнiсть, визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання.

Пунком 5.5. Договору передбачено, що за порушення cтpoків оплати, зазначених у п. З.3. Договору, 3амовник виплачує Виконавцю пеню у розмiрi подвiйноi облiковоi ставки НБУ що дiяла в перiод, за який нараховується пеня, вiд суми прострочення платежу за кожний день прострочення зобов`язань з оплати до повного погашення зобов`язання.

Згідно п.6.1 Договору договiр набуває чинностi з дня його пiдписання представниками Cтopiн i дiє до З1 грудня 2023 р, або до його припинення в разi розiрвання за згодою Cтopiн або в iншому Порядку передбаченому чинним законодавством, але до моменту повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

У період з моменту укладення договору до 08 квітня 2024 року Позивачем надані послуги Спецтехніки, Відповідачем такі послуги отримані, про що серед іншого свідчать належним чином оформлені та підписані Сторонами акти прийому-передачі наданих послуг, втім, Відповідачем свій обов`язок щодо оплати отриманих послуг на сьогодні у повному обсязі не виконано, внаслідок чого, у останнього перед Позивачем виникла заборгованість у сумі 505 669, 40 грн.

Згідно акту № 110 від 08.04.2024 та рахунку № 136 від 08 квітня 2024 року Позивачем Відповідачу надано послуг на суму 593 371, 80 грн. з ПДВ.

Як зазначає позивач, рахунок направлено Відповідачу, за наслідком чого Сторонами складено акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 110 від 08 квітня 2024 року на суму 593 371, 80 грн. з ПДВ.

За результатом попередньої співпраці за цим же договором з Відповідачем, у Позивача на рахунку обліковувалася переплата у сумі 87 702, 40 грн. За таких умов, заборгованість за надані послуг складає 505 669, 40 грн.

Також, дійсність господарських операцій підтверджується зареєстрованими у Єдиному реєстрі податкових накладних, податковими накладними, складеними за результатом здійснених господарських операцій Позивача з Відповідачем:

· Податкова накладна № 50 від 30 листопада 2023 року;

· Податкова накладна № 7 від 08 квітня 2024 року;

Таким чином, у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань згідно Договору, у Відповідача перед Позивачем виникла заборгованість у сумі 505 669, 40 грн., яка підлягає стягненню у примусовому порядку, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Крім того, за порушення строків оплати за договором, позивачем нараховано інфляційне збільшення у розмірі 73 644,91 грн. ,3% річних у розмірі 15 181,54 грн., пеня у розмірі 137 692,51 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частина 1 ст.202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже було зазначено вище, у пункті 3.3. спірного договору сторони узгодили, що оплату послуг Замовник здійснює Виконавцю в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту пред`явлення Виконавцем рахунку-фактури.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується сплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

На час вирішення спору строк виконання зобов`язання за всіма виконаними і прийнятими роботами та наданими послугами позивачем на користь відповідача є таким, що настав в силу підписаним сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт та направленого рахунку на оплату, як підстави для його оплати, та проведення відповідачем оплати за договором.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не оплачено в повному обсязі надані позивачем послуги в розмірі 505 669,40 грн.

Відповідач даказів на спростування отримання рахунку на оплату від 08.04.2024 разом з актом прийому-передачі виконанних робіт (ЯКИЙ Є ПІДПИСАНИМ З БОКУ ВІДПОВІДАЧА ТА СКРІПЛЕНИЙ ПЕЧАТКОЮ), суду не надав.

Доказів виконання зобов`язання щодо здійснення розрахунків за надані послуги будівельною технікою за спірним договором на суму 505 669,40 грн. відповідач на момент розгляду спору також не надав.

Отже, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо спростування позиціїї позивача, хоча сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Тобто, не усувається обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Суд вказує на те, що самі по собі факт чи обставина не є доказом, оскільки обізнаність чи необізнаність особами, що здійснюють судовий розгляд, жодним чином не впливає на підставу існування самого факту чи обставини. Головною метою, що матиме значення для вирішення справи, є доведення до таких осіб існування цього факту чи цієї обставини за допомогою доказів та доказування, яке полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Стандарти доказування це певний об`єктивний критерій, на підставі якого суд оцінює докази для встановлення фактів справи , а властивості доказів це невід`ємні його ознаки, за умови наявності яких певні відомості здобувають якість доказу та, навпаки, при відсутності хоча б однієї з них відомості не мають доказового значення.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 908/1879/17.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки врегульовано у главі 5 «Докази та доказування» ГПК України.

За приписами частини першої, другої статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що вона покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

У ході касаційного перегляду судових рішень Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стандарт «вірогідності доказів» не передбачає автоматичного нехтування судом обов`язку надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, Судом надано оцінку доказів у справі з урахуванням принципів належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення зазначеної вище суми слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Крім того, відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У свою чергу, статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини четвертої статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунком 5.5. Договору передбачено, що За порушення cтpoків оплати, зазначених у п. 3.3. Договору, 3амовник виплачує Виконавцю пеню у розмiрi подвiйноi облiковоi ставки НБУ що дiяла в перiод, за який нараховується пеня, вiд суми прострочення платежу за кожний день прострочення зобов`язань з оплати до повного погашення зобов`язання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам договору, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Відтак, задоволенню підлягає сума у розмірі 732 188,36 грн., з яких: основна заборгованість у розмірі 505 669,40 грн., пеня у розмірі 137 692,51 грн., 3% річних у розмірі 15 181,54 грн. , інфляційні втрати у розмірі 73 644,91 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача з вини якого виник спір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 13, 20, 73-80, 86, 129, 236-238, 247, 251, 252, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Європабуд" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промспеціндустріал" (місцезнаходження: 61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 117; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Європабуд" (місцезнаходження: 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, вул. Леонова, 2/27; ) заборгованість у розмірі 732 188,36 грн., з яких: основна заборгованість у розмірі 505 669,40 грн., пеня у розмірі 137 692,51 грн., 3% річних у розмірі 15 181,54 грн. , інфляційні втрати у розмірі 73 644,91 грн. , а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 8786,27 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченомустаттею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "20" червня 2025 р.

Суддя В.В. Рильова

Справа №922/1336/25