СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Харків Справа № 922/4391/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. , суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Березки О.М.,

представників учасників справи:

позивача не з`явися;

відповідача М.М. Коротенко (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта" (вх.№721Х/1-43) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 (суддя Буракова А.М., повний текст складено 19.03.2025, у м. Харкові) у справі №922/4391/24

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,

до Акціонерного товариства "Укрпошта", м. Київ

про стягнення 448 644,76 грн,

ВСТАНОВИВ:

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Укрпошта" (відповідача) 448644,76 грн., з яких:

395610,95 грн. - орендної плати за період з 09.07.2022 по 04.11.2024;

13160,36 грн. - 3% річних за період 16.07.2022-04.11.2024;

39873,45 грн. - інфляційних втрат за період липень 2022 - жовтень 2024.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що відповідач безпідставно користувався приміщеннями після 08.07.2022, переданими за договором позички № 1917 від 01.08.2019.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у сумі 448644,76 грн, з яких: орендна плата у сумі 395610,95 грн за період 09.07.2022 04.11.2024 року, 3% річних у сумі 13160,36 грн за період 16.07.2022 04.11.2024 року, інфляційні втрати у сумі 39873,45 грн за період липень 2022 року жовтень 2024 року, а також сплачений судовий збір у розмірі 5383,74 грн.

Місцевий господарський суд в обґрунтування вказаного рішення зазначив наступне:

- пунктом 5.2. укладеного між сторонами договору позички було передбачено, що Договір може бути продовжений на новий термін тільки за умови позитивного рішення сесії Харківської міської ради, однак рішень про продовження строку дії Договору Харківська міська рада не приймала отже, строк дії Договору, тобто безоплатного користування нежитловими приміщеннями, закінчився 01.07.2022, відповідно до умов договору відповідач був зобов`язаний повернути приміщення до 08.07.2022, однак, відповідач повернув майно тільки 04.11.2024;

- посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України № 634 від 27 травня 2022 року Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану щодо продовження договорів оренди державного та комунального майна, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, зазначивши, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позички, а не оренди.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 10 березня 2025 року у справі №922/4391/24 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в повному обсязі; судові витрати по розгляду апеляційної скарги покласти на позивача.

В обґрунтування своєї правової позиції апелянт зазначає, що до договору позички застосовуються положення глави 58 ЦКУ, якою регулюються відносини найму (оренди) майна (ст. 827 ЦКУ), відповідно, безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що до спірного договору не застосовується дія Постанови від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», яка набрала законної сили 01.06.2022.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2025 у справі №922/4391/24 апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 витребувані матеріали справи №922/4391/24 у Господарського суду Харківської області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги.

11.04.2025 року матеріали справи №922/4391/24 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Суддя-доповідач Радіонова О.О. перебувала у відпустці з 14.04.2025 по 02.05.2025 включно. 05.05.2025 після виходу з відпустки, матеріали справи передані судді-доповідачу Радіоновій О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 у справі №922/4391/24. Встановлено учасникам справи строк до 23.05.2025 року включно, для подання відзиву на апеляційну скаргу. Запропоновано учасникам справи в строк до 23.05.2025 включно надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів іншим учасникам справи. Призначено справу до розгляду на "11" червня 2025 р. о 09:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №111.

У зв`язку з перебуванням з 11.06.2025 року головуючого судді Радіонової О.О. у відпустці, ухвалою суду від 09.06.2025 визначено іншу дату та час судового засідання 18.06.2025 об 11:30 год.

16.06.2025 у зв`язку з відпусткою головуючого судді Радіонової О.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.

Від представника Акціонерного товариства "Укрпошта" адвоката Коротенко М.М. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 17.06.2025 вказане клопотання було задоволено.

У судовому засіданні 18.06.2025 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання (вищевказані ухвали Східного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 та від 09.06.2025 було своєчасно доставлено до електронного кабінету Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в системі «Електронний суд», що підтверджується матеріалами справи), не надав відзиву на апеляційну скаргу та не скористався своїм процесуальним правом на участь представника в судовому засіданні; заяв та клопотань до суду не подавав.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутнього в судовому засіданні уповноваженого представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, зазначає наступне.

Рішенням Харківської міської ради № 1623/19 від 19.06.2019 було затверджено Перелік об`єктів, які передаються в безоплатне користування за договором позички, в тому числі нежитлові приміщення, які підлягають передачі у безоплатне користування АТ Укрпошта строком на 2 роки та 11 місяців. На підставі вищезазначеного рішення Харківської міської ради, між сторонами укладено Договір позички № 1917 від 01.08.2019 (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.3. Договору позивач передає відповідачу майно, зазначене у п. 1.2. Договору у безоплатне користування на умовах, викладених у цьому Договорі строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, для розміщення відділення поштового зв`язку. Відповідні нежитлові приміщення були передані відповідачу згідно Акту приймання-передачі, який є додатком до Договору.

Згідно з п. 5.1. Договору цей Договір діє з 01.08.2019 до 01.07.2022. Договором передбачено строк виконання зобов`язання з повернення майна позивачу - протягом 7 днів із моменту припинення дії Договору (п. 3.1.7 Договору).

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що Договір може бути продовжений на новий термін тільки за умови позитивного рішення сесії Харківської міської ради.

Відповідач повернув позивачу передане майно за Договором 04.11.2024, що підтверджується Актом приймання-передачі.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, у грудні 2024 року звернувся до суду з даним позовом, в якому, стверджуючи, що строк дії Договору, тобто безоплатного користування нежитловими приміщеннями, закінчився 01.07.2022, зазначає про те, що відповідач за його рахунок зберіг (набув) кошти, які мав би сплатити за користування нежитловими приміщеннями, які були передані (та не повернуті після 08.07.2022) згідно Договору. При цьому, на думку позивача, збереження (набуття) вищезазначених коштів відбулося за відсутності правової підстави, адже підстави для безоплатного користування майном за Договором після 08.07.2022 відпала, тому фактичний користувач нерухомого майна (відповідач), який без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, які мав сплатити з користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти позивачу на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За розрахунком позивача, загальна сума орендної плати за фактичне користування Відповідачем нерухомим майном (нежитловими приміщеннями) за період з 09.07.2022 по 04.11.2024 без належних на те правових підстав, становить 395610,95 грн.

Крім того, із посиланням на частину 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивачем було нараховано 13160,36 грн 3% річних за період 16.07.2022 - 04.11.2024; 39873,45 грн. - інфляційних втрат за період липень 2022 - жовтень 2024.

Розглянувши справу, місцевий господарський суд задовольнив позов з наведених вище підстав.

Колегія суддів не погоджується з наведеними вище висновками місцевого господарського суду з огляду на таке.

Предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога щодо стягнення з АТ Укрпошта на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради безпідставно отриманих грошових коштів за користування майном, а також нарахувань у вигляді відсотків річних та інфляційних втрат.

Отже предметом доказування є обставини, що підтверджують наявність або відсутність правових підстав користування спірним майном (нежитловими приміщеннями) в світлі приписів ст.1212 Цивільного кодексу України, статті 827 Цивільного кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Частиною 3 статті 827 ЦК України передбачено, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Глава 58 ЦК України регулює правовідносини, пов`язані з наймом (орендою). Відтак, до Договору позички підлягають застосуванню положення глави 58 ЦК України, а також інших законодавчих актів, якими регулюються питання оренди комунального майна.

В даному випадку, спірний договір позички укладено щодо нерухомого майна, що знаходиться в комунальній власності.

Отже, відносини щодо спірного майна регулюються, між іншим, нормами Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Під час укладення Договору позички № 1917 від 01.08.2019 був чинним Закон України від 10.04.1992 №2269-XII "Про оренду державного та комунального майна".

Проте 27.12.2019 набрав чинності Закон України від 03.10.2019 №157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", який введено в дію 01.02.2020, та відповідно до пункту 2 Перехідних положень якого на правовідносини щодо продовження договору оренди після 01.07.2020 поширюється дія саме цього Закону.

Враховуючи те, що спірний договір було укладено сторонами на термін з 01.08.2019 по 01.07.2022, до спірних правовідносин при вирішенні питання продовження договору оренди підлягають застосуванню норми Закону №157-ІХ.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України. Зокрема Указом від 16.11.2022 №2738-ІХ дію воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб, тобто до 19.02.2023.

Отже, закінчення строку спірного договору (01.07.2022) припало на час дії воєнного стану в Україні.

Водночас, у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, Верховною Радою Законом від 01.04.2022 №2181-IX внесено зміни до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №157-ІХ та доповнено пунктом 6-1, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 27.05.2022 №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", яка набрала законної сили 01.06.2022.

Так, у пункті 5 Постанови №634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються. У разі коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування (абзац 6 пункту 5 Постанови №634 від 27.05.2022).

Правовий аналіз наведених нормативних приписів вказаної Постанови дає підстави для висновку, що автоматичне продовження договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, починається з 24.02.2022, за таких умов: - строк дії відповідних договорів завершується у період воєнного стану; - відсутнє повідомлення балансоутримувача, з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, направленого за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди, орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону №157-ІХ.

Отже пунктом 5 Постанови №634 встановлено правило: договори оренди автоматично продовжуються до кінця воєнного стану в країні та ще на 4 місяці і виключеннями з цього правила є лише два випадки: 1) коли балансоутримувач повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження такого договору за 30 календарних днів до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України №157-IX; 2) продовження договору відбулось за результатами аукціону, який було опубліковано до дати набуття чинності Постановою №634, тобто до 01.06.2022 (в такому разі орендар мав право укласти договір оренди з переможцем такого аукціону).

Матеріали справи свідчать, що позивач як балансоутримувач не повідомив відповідача про непродовження такого договору за 30 календарних днів до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України №157-IX. Також жодного продовження Договору позички на аукціоні не відбулося, оскільки його взагалі було укладено в позаконкурентному порядку, тобто без проведення аукціону. В даному випадку відсутні обставини, які є виключенням для застосування пункту 5 Постанови №634, а тому Договір позички продовжує свою дію також і в силу положень даної постанови.

Дана постанова Кабінету Міністрів України як акт органу виконавчої влади є по суті імперативною нормою, яка носить обов`язковий характер для учасників відповідних правовідносин, незважаючи на її нижчу юридичну силу порівняно з Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Так, у постанові від 19.04.2024 у справи №911/1359/22 Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено, зокрема, наступні висновки щодо імперативного характеру постанов органів виконавчої влади:

Підпункт 16 пункту 1 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 №332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 26.04.2022 № 413) - це імперативна норма, якою держава вказала учасниками ринку електричної енергії, що на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупиняється нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України Про ринок електричної енергії.

Тобто, Об`єднана палата дійшла висновку про те, що виконавчий орган, який в силу Закону наділений повноваженнями унормовувати договірні відносини суб`єктів господарювання, може приймати загальнообов`язкові норми, які підлягають виконанню учасниками обороту.

Вищенаведеним спростовуються твердження місцевого господарського суду про безпідставність посилання відповідача на пункт 5 Постанови №634.

З матеріалів справи вбачається, а сторонами не оспорюється той факт, що після набрання законної сили Законом України Про оренду державного та комунального майна, позивач не звертався до відповідача з заявами про розірвання договору позички або повернення майна. Управління за період з моменту припинення дії договору позички взагалі не зверталося до Товариства з будь-якою вимогою щодо повернення майна та не виставляло рахунки за користування майном тощо.

На думку колегії суддів, така відсутність активних дій додатково свідчить про те, що позивач фактично прийняв продовження користування майном без укладення нового договору.

Таким чином, враховуючи встановлені колегією суддів обставини, зокрема, що строк дії спірного договору визначено до 01.07.2022, тобто у період дії воєнного стану, а також приписи Постанови №634 від 27.05.2022, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відсутні передумови для припинення договору позички під час дії воєнного стану з підстав, визначених у пункті 5 вказаної Постанови, оскільки такий договір вважається продовженим починаючи з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця.

Тому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання місцевого господарського суду на те, що Харківською міською радою позитивних рішень щодо продовження строку дії договору позики не приймалось оскільки відповідно до положень наведеної вище постанови прийняття окремого рішення орендодавця не вимагається.

Суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача щодо застосування до спірних правовідносин Постанови №634 від 27.05.2022, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позички, а не оренди. Проте, як уже зазначалося, частиною 3 статті 827 ЦК України передбачено, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу, яка регулює правовідносини, пов`язані з наймом (орендою), відтак, до Договору позички підлягають застосуванню положення глави 58 ЦК України, а також інших законодавчих актів, якими регулюються питання оренди комунального майна.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що спірний договір діяв з 01.08.2019 по 04.11.2024 (до дати повернення приміщень відповідачем позивачу).

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд посилається на п.6 ст.3 ЦК України, якою встановлено такі засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Разом з тим, під час розгляду справи господарський суд не надав оцінки тій обставині, що позивач, вважаючи, що строк дії Договору, тобто безоплатного користування нежитловими приміщеннями, закінчився 01.07.2022, водночас не звертався до відповідача з заявами про повернення майна, а позов у даній справі подав лише у грудні 2024 року, нарахувавши за відповідний тривалий період як значну суму орендної плати 395610,95 грн, так і 3% річних у сумі 13160,36 грн та інфляційні втрати у сумі 39873,45 грн.

На думку суду апеляційної інстанції, зазначене не узгоджується із вищенаведеними засадами справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, враховуючи, що, як було встановлено вище, у період, за який позивачем заявлено до стягнення спірну суму в порядку ст.1212 ЦК України, укладений між сторонами договір позички діяв, колегія суддів зазначає, що у цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, адже підстава (договір), в розумінні положень ст.1212, не відпала (договір продовжував свою дію до моменту повернення нерухомого майна позивачу).

З огляду на викладене, положення статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дія договору позички повністю охоплює період, за який позивачем пред`явлено до стягнення з відповідача суму орендної плати.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Тому колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для стягнення спірних грошових коштів (орендної плати) відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у вигляді безпідставно збережених коштів, колегія суддів зазначає, що нараховані на вказану суму 3% річних та інфляційні втрати за спірний період також не підлягають стягненню, тобто у задоволенні вищевказаних похідних вимог про стягнення 3% річних у сумі 13160,36 грн за період 16.07.2022 04.11.2024 року та інфляційних втрат у сумі 39873,45 грн за період липень 2022 року жовтень 2024 року також слід відмовити.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Таким чином, місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта" задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 у справі №922/4391/24 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, будинок 16, ) на користь Акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 22, ) 8 075,61 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.06.2025.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов

Суддя І.А. Шутенко