РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2025Справа № 910/3940/25
Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Осьмаку Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця Панкова Дмитра Володимировича

( АДРЕСА_1 ;

ідентифікаційний код: НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еліт

(03115, м. Київ, вул. Кучера Василя, буд. 3;

ідентифікаційний код: 35456735)

про стягнення 2 079 959,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Панков Дмитро Володимирович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еліт (далі-відповідач) про стягнення заборгованості на підставі Договору уступки прав вимоги №12-06/2024 від 20.12.2024 за укладеним раніше Договором №1-07/09/23-РЗ від 07.09.2023 про погашення заборгованості у визначені сторонами строки у загальному розмірі 2 079 959,94 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/3940/25 розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, судове засідання у справі призначено на 30.04.2025.

30.04.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує повністю, вказує на безпідставність та необґрунтованість.

Протокольною ухвалою суду від 30.04.2025 у розгляд справи оголошено перерву до 28.05.2025.

06.05.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 28.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.06.2025.

Протокольною ухвалою суду від 11.06.2025 розгляд справи по суті відкладено на 25.06.2025.

У судовому засіданні 25.06.2025 суд заслухав вступні слова представників сторін, дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представників сторін, як щодо дослідження доказів, так і по суті позовних вимог.

У судовому засіданні 25.06.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

07 вересня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Красногорівське ремонтно-будівельне підприємство», в особі директора Маштана Юрія Володимировича та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Еліт», в особі директора Брущенка Ігоря Вікторовича було укладено Договір №1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості у визначені сторонами строки (далі Договір).

Згідно до п.1 (Предмет договору) вищенаведеного Договору, сторони погодили загальну суму боргу ТОВ «БК «Еліт» перед ТОВ «Красногорівське ремонтно-будівельне підприємство» за зобов`язаннями по договорах укладених сторонами за попередні періоди (2021-2022 роки), яка склала 1 519 252,00 грн. (один мільйон п`ятсот дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят дві грн.).

Відповідно до п. 2.1 Договору, погашення заборгованості за цим Договором відбувається Боржником протягом 1 (одного) року у відповідності до графіку, передбаченого пунктом 2.2. даного Договору.

Пунктом 2.2 Договору встановлено графік погашення заборгованості, а саме: - перший платіж до 07 листопада 2023 року в розмірі 400 000,00 грн. (чотириста тисяч грн. 00 коп.); - другий платіж до 07 лютого 2024 року в розмірі 400 000,00 грн. (чотириста тисяч грн. 00 коп.); - третій платіж до 07 травня 2024 року в розмірі 400 000,00 грн. (чотириста тисяч грн. 00 коп.); - четвертий платіж до 07 вересня 2024 року в розмірі 319 252,00 грн. (триста дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят дві грн.).

Крім того, відповідно до п.5.3. Договору, керуючись положеннями ст.259 ЦК України, Сторони дійшли згоди про збільшення позовної давності до п`яти років по зобов`язаннях вказаних в цьому Договорі.

Так, фактичні платежі за Договором сплачувались ТОВ «БК «Еліт» в наступних розмірах та датах: - 09.11.2023 року 300 000,00 грн.; - 18.12.2023 року 100 000,00 грн.; - 29.11.2024 року 300 000,00 грн.; - 04.12.2024 року 200 000,00 грн.

За твердженням Позивача, ТОВ «БК «Еліт» прострочило сплату всіх чотирьох платежів та постійно не дотримується зазначеного вище графіку погашення боргу, через що навіть надавало гарантійного листа вих.№05/02 від 05.02.2024 року з зобов`язанням сплатити другий платіж в розмірі 400 000,00 грн. не пізніше 31.03.2024 року, чого так і не було зроблено в гарантовані терміни.

Згідно гарантійного листа вих.№05/02 від 05.02.2024 року ТОВ «БК «Еліт» погодилось з тим, що, у випадку подальшої прострочки зобов`язань за вищенаведеним Договором про погашення заборгованості, боржник згоден з наслідками невиконання зобов`язань передбачених Договором №1-07/09/23-Р3 «Про погашення заборгованості у визначені сторонами строки» від 07.09.2023 року, включаючи штрафні санкції.

Таким чином, враховуючи вищенаведений графік фактичних оплат ТОВ «БК «Еліт» свого боргу перед ТОВ «Красногорівське ремонтно-будівельне підприємство» заборгованість складає 619 252,00 грн. (шістсот дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят дві грн.)

Так, 20.12.2024 року між ТОВ «Красногорівське ремонтно-будівельне підприємство» та ФОП Панков Дмитро Володимирович було укладено Договір уступки прав вимоги №12-06/2024 (надалі Договір уступки), згідно до якого борг ТОВ «БК «Еліт» та всі зобов`язання за раніше укладеним Договором № 1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості у визначені сторонами строки від 07.09.2023 року (надалі Договір про погашення заборгованості) було передано новому кредитору, тобто ФОП Панков Д.В.

Як вказує Позивач, керуючись ст.516 ЦК України 23.12.2024 року на офіційну електронну адресу Відповідача () вказану у Договорі було надіслано листа первісного кредитора з попередженням боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, яке виникає за Договором №1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості у визначені сторонами строки від 07.09.2023 року.

24.12.2024 року на офіційну електронну адресу Відповідача () вказану у Договорі новим кредитором (Позивачем) було надіслано претензію, в якій також новим кредитором (ФОП Панков Д.В.) письмово повідомлено боржника про заміну кредитора та виставлена вимога про погашення суми боргу в розмірі 619 252,00 грн. та суми штрафу за прострочку сплати одного з платежів в розмірі 379813,00 грн. до 30.12.2024 року.

Крім того, Відповідач також був попереджений в претензії про наслідки невиконання вимог зазначених в претензії, а саме звернення Позивачем до суду для стягнення суми боргу з врахуванням сум штрафу за всіма платежами та з врахуванням збитків від інфляції, 3% річних та всіх відповідних сум судових витрат. Проте, Відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги викладені в ній не задовільнив.

Таким чином, звертаючись до суду із позовом, Позивач вказує, що на момент пред`явлення позову, заборгованість Відповідача перед Позивачем за основним зобов`язанням визначеним в Договорі № 1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості у визначені сторонами строки від 07.09.2023 року складає 619 252,00 грн.

Отже, спір у даній справі виник з приводу невиконання відповідачем зобов`язань за Договором № 1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості від 07.09.2023.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.2 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною 2 ст.20 ГК України закріплено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються у тому числі шляхом присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільноправові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В свою чергу, частинами 1 та 2 статті 67 ГК України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи судом встановлено, що розмір основної заборгованості Відповідача перед ТОВ «Красногорівське ремонтно-будівельне підприємство» за Договором № 1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості від 07.09.2023 становить 619 252,00 грн. (шістсот дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят дві грн.)

Окрім того, як встановлено судом 20.12.2024 року між ТОВ «Красногорівське ремонтно-будівельне підприємство» та ФОП Панков Дмитро Володимирович було укладено Договір уступки прав вимоги №12-06/2024, згідно до якого борг ТОВ «БК «Еліт» та всі зобов`язання за раніше укладеним Договором №1-07/09/23-РЗ про погашення заборгованості у визначені сторонами строки від 07.09.2023 року (надалі Договір про погашення заборгованості) було передано новому кредитору, тобто ФОП Панков Д.В.

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що права вимоги які відступаються за Основним Договором, станом на дату підписання цього Договору, складають суму в розмірі 619 252,00 грн.

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин, щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

У ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. Так. договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Суд зазначає, що Відповідачем не надано доказів сплати Позивачу грошових коштів у розмірі 619 252,00 грн., не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 619 252,00 грн., а відтак, задоволення позовних вимог у цій частині.

Також Позивачем заявлено до стягнення із Відповідача 1 219 252,00 грн. штрафу, 191 721,97 грн. інфляційних втрат та 49 733,97 грн. 3 % річних

Стосовно вказаних позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що він є арифметично вірним, таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 191 721,97 грн. інфляційних втрат та 49 733,97 грн. 3 % річних, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК).

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно до п.4.2. Договору про погашення заборгованості, у випадку прострочки будь-якого платежу за цим Договором, Боржник сплачує Кредитору штраф в розмірі 25% суми боргу за цим Договором.

Відповідно до п.5.3. Договору №1-07/09/23-РЗ, керуючись положеннями ст.259 ЦК України, Сторони дійшли згоди про збільшення позовної давності до п`яти років по зобов`язаннях вказаних в цьому Договорі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення зобов`язань за договором.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 27.09.2005 у справі № 35/475-04 та від 08.02.2017 у справі № 3-1217гс/16.

Крім того, суд відзначає, що у випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок штрафу і встановив, що сума відповідає вимогам законодавства, зокрема розраховані з моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання, а тому визнається обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача 1 219 252,00 грн. штрафу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2, 3 ст. 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аргументи та заперечення відповідача, що наведені у відзиві на позовну заяву, суд розглянув та відхилив, як такі, що не спростовують заявлених позовних вимог.

При цьому, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи підприємця Панкова Дмитра Володимировича в повному обсязі, з покладенням на відповідача судових витрат у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Еліт», (03115, м. Київ, вул. Кучера Василя, буд. 3; ідентифікаційний код: 35456735) на користь Фізичної особи-підприємця Панкова Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) заборгованість у розмірі 619252,00 грн., штрафу у розмірі 1 219 252,00 грн., 3% річних у розмірі 49 733,97 грн., інфляційних втрат у розмірі 191 721,97 грн та 31 199,40 грн. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2025

Суддя М.О. Лиськов