ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2025 р. м. ХарківСправа № 5023/10655/11 (922/462/25)

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Усатий В.О.

судді: Лавренюк Т.А. , Хотенець П.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (49089,м.Дніпро, вул.Новобудівельна ,5-А, )
до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126, )
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева»

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Державного підприємства "Завод імені В.О Малишева", в якій просить суд стягнути з останнього грошові кошти у загальній сумі 606 830,39 грн, з яких 343 380,00 грн - основний борг, 36 960,48 грн - сума 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 80%, 4 915,15 грн - сума 3% річних по сплаті 20%, 16 448,32 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 20%, 8 637,28 грн - сума пені по сплаті 80%,7 534,65 грн - сума пені по сплаті 20% та судові витрати.

В провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа про банкрутство Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева», яка розглядається колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В. та Лавренюк Т.А.

Відповідно до ч. 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про банкрутство (вхідний номер 462/25 від 14.02.2025) передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В., Лавренюк Т.А.

Ухвалою суду від 10 березня 2025 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" до Державного підприємства "Завод імені В.О Малишева" до розгляду в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева». Відкрито провадження у справі № 5023/10655/11 (922/462/25). Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачу, у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, постановлено подати суду заяву із обґрунтуванням своїх заперечень протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 Господарського процесуального кодексу України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію відзиву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог статті 166 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів з дня отримання відзиву. Докази надіслання відповіді на відзив іншим сторонам надати суду. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив із урахуванням вимог статті 167 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Докази надіслання заперечень іншим сторонам надати суду. Роз`яснено учасникам справи, що відповідні заяви по суті справи повинні відповідати вимогам статей 161-167 Господарського процесуального кодексу України та мають бути подані у строк, визначений в ухвалі.

21.03.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№7319) з додатком, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; у разі непогодження з правовою позицією відповідача та задоволення позовних вимог - зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, встановивши її у співмірному розмірі відповідно до вимог ст.ст. 126, 129 ГПК України у сумі 2 000,00 грн., враховуючи скрутний фінансовий стан відповідача, що підтверджується розглядом справи в межах справи про його банкрутство.

Відзив з додатком долучено судом до матеріалів справи.

21.03.2025 до суду від відповідача надійшла заява (вх.№7323), в якій останній просить суд зменшити розмір пені і 3% річних на 99 % від заявлених позивачем сум.

25.03.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№7527) з додатком, в якій останній заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, просить суд їх відхилити, а позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідь на відзив з додатком долучена судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 12.06.2025 запропоновано позивачу на підставі ст. ст.161, 169 ГПК України у строк до 16.06.2025 подати до суду додаткові пояснення із доказами наявності (або відсутності) реєстрації податкової накладної за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ .

13.06.2025 до суду від позивача надійшло клопотання (вх.№14086) з додатком, в якому останній повідомляє на виконання вимог ухвали Господарського суду Харківської області від 12.06.2025 року, що за фактом поставки товару за видатковою накладною №ПЭ-0000498 від 23.06.2020 року позивачем було складено ПН №53 від 23.06.2020 року на суму 19 200,00 грн. і направлено її на реєстрацію в ЄРПН, а також надає до матеріалів справи копію податкової накладної №53 від 23.06.2020 року разом із квитанцією про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних; просить суд долучити до матеріалів справи №922/462/25 копію податкової накладної №53 від 23.06.2020 року разом із квитанцією про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (про реєстрацію ПН №53 від 23.06.2020 року за №).

13.06.2025 до суду від позивача надійшла заява (вх.№14014) про стягнення витрат на правничу допомогу (вх.№14014).

18.06.2025 до суду від відповідача надійшли заперечення (вх.№ 14470), в яких останній заперечує проти долучення позивачем до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№. 14086 від 13.06.2025).

Суд дослідивши клопотання позивача (вх.№. 14086 від 13.06.2025) та заперечення відповідача (вх. № 14470 від 18.06.2025) у сукупності, вважає необхідним зазначити наступне.

При дослідження матеріалів справи № 5023/10655/11 (922/462/25) судом було встановлено, що позивачем у позовній заяві зазначено про реєстрацію податкової накладної за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ. В підтвердження зазначеного позивачем долучено до позовної заяви квитанцію про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відповідач в свою чергу у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не зареєстровано належним чином податкову накладну за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ . В підтвердження зазначеного відповідачем долучено до відзиву, крім іншого, квитанцію № 2 від 19.01.2023 із змісту якої вбачається, що податкова накладна №53 від 23.06.2020 підлягає реєстрації на підставі рішення суду, натомість не може бути прийнята у зв`язку з тим, що позивачем не забезпечено на своєму рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість наявність грошових коштів, необхідних для реєстрації податкової накладної.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно ч. 5 ст. 161 ГПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Для забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи та встановлення істини, а також враховуючи правову позицію відповідача, викладену у відзиві та те, що встановлення факту реєстрації податкових накладних входить в предмет доказування у справі, ухвалою суду від 12.06.2025 запропоновано позивачу на підставі ст. ст.161, 169 ГПК України у строк до 16.06.2025 подати до суду додаткові пояснення із доказами наявності (або відсутності) реєстрації податкової накладної за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ .

13.06.2025 на виконання вимог ухвали суду від 12.06.2025 до суду від позивача надійшло клопотання (вх.№14086) з додатком.

Судом досліджені та враховані правові позиції Верховного Суду, на які посилається відповідач у своїх запереченням, натомість вони не є релевантними для цієї справи, оскільки в тих справах, крім іншого, досліджувалось питання можливості прийняття нового доказу, поданого позивачем на стадії апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду, який не існував при розгляді справи судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, та те, що позивачем надано відповідне клопотання (вх.№. 14086 від 13.06.2025) з додатком в межах строку встановленого судом та саме на виконання вимог ухвали суду від 12.06.2025, якою запропоновано позивачу на підставі ст. ст.161, 169 ГПК України у строк до 16.06.2025 подати до суду додаткові пояснення із доказами наявності (або відсутності) реєстрації податкової накладної за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ, суд вважає необхідним прийняти клопотання позивача до розгляду (вх.№. 14086 від 13.06.2025) із долученням до матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Однак, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 09.05.2025 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.01.2025 №4220-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, а також те, що суддя Усатий В.О. з 09.05.2025 по 20.05.2025 включно перебував у відрядженні, з 21.05.2025 по 23.05.2025 включно - у відпустці, з 26.05.2025 по 28.05.2025 включно - на навчанні, з 03.06.2025 по 10.06.2025 включно - на лікарняному, а суддя Лавренюк Т.А. з 29.05.2025 по 09.06.2025 включно - у відрядженні, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст.248 ГПК України.

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" та Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" був укладено Договір поставки №602дп від 12.05.2020 року (далі Договір).

У відповідності до п.1.1. Договору, постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець у порядку та на умовах, передбачених даним договором, зобов`язується прийняти і оплатити товарно-матеріальні цінності надалі за текстом - Товар, асортимент, комплектність, кількість та вартість якого визначаються сторонами окремо в специфікаціях, що є невід`ємними частинами договору.

Згідно з п.1.2. Договору, поставка товару буде відбуватися партіями протягом 2020. Для погодження товару сторони складають та підписують окрему специфікацію та окреме замовлення (заявка) на партії товарі, що є невід`ємною частиною договору, що має в обов`язковому порядку містити посилання на цей договір та бути підписаною покупцем.

Відповідно до п.1.3. Договору, якість, комплектність, маркування та пакування товару повинні відповідати ГОСТ, ДСТУ, ТУ заводу-виробника, технічній документації та нормативно - правовим актам України, а також країні виробника товару.

Пунктом 1.4. Договору сторони погодили, що право власності на товар переходить до покупця з моменту оплати покупцем вартості ( в тому числі частково) товару або з моменту передачі товару покупцю, в залежності від того, яка з подій настане раніше.

Відповідно до п.2.1. Договору, ціна договору дорівнює загальній 377400,00 грн, в тому числі ПДВ 20% 62900,00 грн.

Згідно п.2.2. Договору, вартість окремих одиниць та партії товару в цілому визначена в окремими замовленнями (заявками) щодо такої партії товару, яка складається в порядку передбаченому п.1.2. цього договору, та включає вартість товару, пакування, маркування та інші видатки постачальника.

Відповідно до п.2.3. Договору, покупець зобов`язується оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 15 банківських днів з дати приймання покупцем партії товару за асортиментом, комплектністю та якістю відповідно до п.4.4 договору, якщо інші умови та строк оплати на відповідну партію товару не визначені сторонами відповідно до п.1.2. договору, але в будь-якому випадку не раніше отримання покупцем оригіналу рахунку на такий товар.

Відповідно до п.2.4. Договору, оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в безготівковій формі.

Згідно п.3.3. Договору, постачальник в строки, встановленні ПК України зобов`язаний скласти та зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 3.4. Договору сторони погодили, що постачальник зобов`язаний забезпечити на своєму рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість наявність грошових коштів, необхідних для реєстрації податкової накладної та виконання податкових зобов`язань постачальника.

Відповідно п.3.5. Договору, у разі не виконання та/або неналежного виконання постачальником пунктів 3.4. цього Договору, здійснення покупцем оплати за відповідну партію товару відтерміновується на строк належного виконання постачальником пунктів 3.4. цього Договору.

Згідно п. 3.6. Договору, у разі не виконання та/або неналежного виконання постачальником пунктів 3.1., 3.4. цього договору, покупець, направивши письмове повідомлення постачальнику, має право утримати суму штрафних санкцій з грошових коштів, які належить до сплати постачальнику за товар, поставлений за Договором. Утримання суми штрафних санкцій відповідно до цього пункту не є притриманням в розумінні глави 49 Цивільного кодексу України.

Згідно п.4.1. Договору, передача постачальником товару покупцю фіксується шляхом підписання двосторонньої видаткової накладної та/або акту приймання-передачі, товарно - транспортної накладної, у яких зазначають асортимент, комплектність, кількість та вартість товару, що передається постачальником покупцю. Обов`язок по складанню первинних документів покладений на постачальника.

Відповідно до п. 4.3. Договору, приймання товару за кількістю здійснюється покупцем в момент фактичного отримання товару - видатковою накладною та/або актом приймання-передачі, товарно-транспортною накладною.

Відповідно до п.4.4. Договору, приймання товару за асортиментом, комплектністю та якістю здійснюється відділом технічного контролю покупця протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дня фактичного отримання товару. У разі виявлення невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/або комплектності, та /або якості товару відділ технічного контролю покупця, без виклику представника постачальника, складає рекламаційний акт, про що повідомляє постачальника. Рекламаційний акт відділу технічного контролю покупця вважається належним та допустимим доказом невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/ або комплектності та/ або якості товару. У разі якщо протягом зазначеного вище строку відділом технічного контролю покупця не був складений рекламаційний акт, товар вважається прийнятим покупцем за асортиментом, комплектністю та якістю.

Згідно п.6.3.1. Договору, у разі неналежного виконання грошового зобов`язання, прострочення якого триває більше 10 календарних днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від простроченої до оплати суми, за кожен день такого порушення, але в будь-якому випадку не більше 30% від суми заборгованості за відповідним зобов`язанням.

Відповідно до п.10.1. цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його тексту їхніми печатками (у разі їх наявності) і діє до 31 грудня 2020, а в частині виконання постачальником гарантійних зобов`язань - до повного виконання.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ "Промелектроніка" (постачальник) та ДП "Завод імені В.О Малишева" (покупець) було підписано Специфікацію№1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року на загальну суму з ПДВ 377400,00 грн (ПДВ 62900,00 грн), відповідно до якої сторонами погоджено умови оплати : 30% від вартості товару з ПДВ передоплата, 50% від вартості з ПДВ після прийняття товару відповідно п.4.4. Договору, решта 20% від вартості товару з ПДВ після реєстрації податкової накладної, виписаної на відповідну партію товару в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивачем було виписано рахунок-фактуру № 0000265 від 25 березня 2020 на загальну суму 377 400,00 грн з ПДВ. на товар.

Позивач вказує, що на виконання та у відповідності до умов Специфікації №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року ТОВ "Промелектроніка" поставило відповідачу товар на загальну суму 343 380,00 грн.

В підтвердження зазначеного, позивачем долучено до позовної заяви наступні видаткові накладні:

- № ПЭ-0000473 від 10 червня 2020 року на загальну суму 152 400, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000488 від 17 червня 2020 року на загальну суму 3 600, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000516 від 30 червня 2020 року на загальну суму 11 340, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000612 від 22 липня 2020 року на загальну суму 8 505, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000682 від 19 серпня 2020 року на загальну суму 59 535, 00 грн. з ПДВ;

- № ПЭ-0000700 від 31 серпня 2020 на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ;

- № ПЭ-0000742 від 16 вересня 2020 року на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ; Позивач зазначає, що відповідач, в свою чергу, за видатковою накладною (повернення) № ДП-0000192 від 28 вересня 2020 року було повернуто товар на загальну суму 2 835,грн. з ПДВ

- № 0000858 від 13 жовтня 2020 року на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ;

- №0001064 від 9 грудня 2020 на загальну суму 4440, 00 грн. з ПДВ.

Крім того, позивач вказує, що останнім було виписано та направлено на реєстрацію за Договором поставки №602дп від 12.05.2020 року наступні податкові накладні:

1. № 28 від 10.06.2020р., на загальну суму 152 400, 00 грн. з ПДВ ;

2. № 43 від 17.06.2020р., на загальну суму 3 600, 00 грн. з ПДВ ;

3. № 53 від 23.06.2020р. на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ ;

4. № 79 від 30.06.2020р. на загальну суму 11 340, 00 грн. з ПДВ ;

5. № 103 від 22.07.2020р. на загальну суму 8 505, 00 грн. з ПДВ ;

6. № 38 від 19.08.2020р. на загальну суму 59 535, 00 грн. з ПДВ ;

7. № 58 від 31.08.2020р. на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ ;

8. № 45 від 16.09.2020р. на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ ;

9. № 71 від 13.10.2020р. на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ.;

10. № 28 від 09.12.2020р. на загальну суму 4 440, 00 грн. з ПДВ.

В підтвердження реєстрації податкових накладних позивачем долучено до матеріалів справи квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивач стверджує, що станом на час подачі даного позову заборгованість за Договором поставки №602дп від 12.05.2020 року за поставлений товар у загальному розмірі 343 380,00 грн. відповідачем сплачена не була.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку та стягненню з відповідача грошових коштів у загальній сумі 606 830,39 грн, з яких 343 380,00 грн - основний борг, 36 960,48 грн - сума 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 80%, 4 915,15 грн - сума 3% річних по сплаті 20%, 16 448,32 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 20%, 8 637,28 грн - сума пені по сплаті 80%,7 534,65 грн - сума пені по сплаті 20%.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ст. 173 Господарського України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 вищевказаної статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити а нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з умовами Специфікацію№1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року сторонами погоджено загальну вартість товару без ПДВ 314500,00 грн, ПДВ 62900,00 грн, усього з ПДВ 377 400,00 грн.

Відповідно до умов Специфікацію №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року сторонами погоджено умови оплати : 30% від вартості товару з ПДВ передоплата, 50% від вартості з ПДВ після прийняття товару відповідно п.4.4. Договору, решта 20% від вартості товару з ПДВ після реєстрації податкової накладної, виписаної на відповідну партію товару в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п.4.4. Договору, приймання товару за асортиментом, комплектністю та якістю здійснюється відділом технічного контролю покупця протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дня фактичного отримання товару. У разі виявлення невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/або комплектності, та /або якості товару відділ технічного контролю покупця, без виклику представника постачальника, складає рекламаційний акт, про що повідомляє постачальника. Рекламаційний акт відділу технічного контролю покупця вважається належним та допустимим доказом невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/ або комплектності та/ або якості товару. У разі якщо протягом зазначеного вище строку відділом технічного контролю покупця не був складений рекламаційний акт, товар вважається прийнятим покупцем за асортиментом, комплектністю та якістю.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Специфікації №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року позивачем було поставлено на адресу відповідача товар на загальну суму 343 380,00 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № ПЭ-0000473 від 10 червня 2020 року на загальну суму 152 400, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000488 від 17 червня 2020 року на загальну суму 3 600, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000516 від 30 червня 2020 року на загальну суму 11 340, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000612 від 22 липня 2020 року на загальну суму 8 505, 00 грн. з ПДВ;

- №ПЭ-0000682 від 19 серпня 2020 року на загальну суму 59 535, 00 грн. з ПДВ;

- № ПЭ-0000700 від 31 серпня 2020 на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ;

- № ПЭ-0000742 від 16 вересня 2020 року на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ;

- № ДП-0000192 (повернення) від 28 вересня 2020 року відповідачем було повернуто товар на загальну суму 2 835,грн. з ПДВ;

- № 0000858 від 13 жовтня 2020 року на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ;

- №0001064 від 9 грудня 2020 на загальну суму 4440, 00 грн. з ПДВ.

Судом встановлено, що вищезазначені видаткові накладні підписані збоку позивача та відповідача без зауважень та скріплені печатками останніх.

Крім того, відповідачем не оспорюється факт поставки товару на загальну суму з ПДВ 343 380,00 грн відповідно до Специфікації №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем передоплати за Договором поставки №602дп від 12.05.2020 року.

З урахуванням вищевикладеного, відповідно до умов Специфікації №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року відповідач повинен був сплатити 80% (30%+50%) від вартості товару позивачу за видатковими накладними:

- № ПЭ-0000473 від 10 червня 2020 року на загальну суму 152 400, 00 грн. з ПДВ до 30.06.2020 включно;

- №ПЭ-0000488 від 17 червня 2020 року на загальну суму 3 600, 00 грн. з ПДВ до 07.07.2020 включно;

- №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ до 13.07.2020 включно;

- №ПЭ-0000516 від 30 червня 2020 року на загальну суму 11 340, 00 грн. з ПДВ до 20.07.2020 включно;

- №ПЭ-0000612 від 22 липня 2020 року на загальну суму 8 505, 00 грн. з ПДВ до 11.08.2020 включно;

- №ПЭ-0000682 від 19 серпня 2020 року на загальну суму 59 535, 00 грн. з ПДВ до 08.09.2020 включно ;

- № ПЭ-0000700 від 31 серпня 2020 на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ до 20.09.2020 включно;

- № ПЭ-0000742 від 16 вересня 2020 року на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ до 06.10.2020 включно;

- № 0000858 від 13 жовтня 2020 року на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ до 02.11.2020 включно ;

- №0001064 від 9 грудня 2020 на загальну суму 4440, 00 грн. з ПДВ. до 29.12.2020 включно.

Крім того, судом встановлено, що позивачем на виконання Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року було виписано та направлено на реєстрацію наступні податкові накладні:

1. № 28 від 10.06.2020р. на загальну суму 152 400, 00 грн. з ПДВ ;

2. № 43 від 17.06.2020р. на загальну суму 3 600, 00 грн. з ПДВ ;

3. № 53 від 23.06.2020р. на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ ;

4. № 79 від 30.06.2020р. на загальну суму 11 340, 00 грн. з ПДВ;

5. № 103 від 22.07.2020р. на загальну суму 8 505, 00 грн. з ПДВ;

6. № 38 від 19.08.2020р. на загальну суму 59 535, 00 грн. з ПДВ;

7. № 58 від 31.08.2020р. на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ;

8. № 45 від 16.09.2020р. на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ;

9. № 71 від 13.10.2020р. на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ;

10. № 28 від 09.12.2020р. на загальну суму 4 440, 00 грн. з ПДВ.

В підтвердження реєстрації податкових накладних позивачем долучено до матеріалів справи квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме:

- за податковою накладною № 28 від 10.06.2020 на суму 152 400, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 18.01.2023 за № ;

- за податковою накладною № 43 від 17.06.2020 на суму 3 600, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 18.01.2023 за № ;

- за податковою накладною № 53 від 23.06.2020 на суму 19 200, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН від 03.05.2025 за № ;

- за податковою накладною № 79 від 30.06.2020 на суму 11 340, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 10.08.2023 за № ;

- за податковою накладною № 103 від 22.07.2020 на загальну суму 8505, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 03.10.2023 за № ;

- за податковою накладною № 38 від 19.08.2020 на суму 59 535, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 04.10.2022 за № ;

- за податковою накладною № 58 від 31.08.2020 на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 14.09.2020 за № ;

- за податковою накладною № 45 від 16.09.2020 на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 12.09.2022 за № ;

- за податковою накладною № 71 від 13.10.2020 на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 25.11.2022 за № ;

- за податковою накладною № 28 від 09.12.2020 на загальну суму 4 440, 00 грн. з ПДВ квитанція про реєстрацію п/н в ЄРПН 30.12.2020 за № .

З урахуванням вищевикладеного, відповідно до умов Специфікації №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року відповідач повинен був сплатити 20% від вартості товару позивачу за видатковими накладними:

- № ПЭ-0000473 від 10 червня 2020 року на загальну суму 152 400, 00 грн. з ПДВ до 18.01.2023 включно;

- №ПЭ-0000488 від 17 червня 2020 року на загальну суму 3 600, 00 грн. з ПДВ до 18.01.2023 включно;

- №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ до 03.05.2025 включно;

- №ПЭ-0000516 від 30 червня 2020 року на загальну суму 11 340, 00 грн. з ПДВ до 10.08.2020 включно;

- №ПЭ-0000612 від 22 липня 2020 року на загальну суму 8 505, 00 грн. з ПДВ до 03.10.2023 включно;

- №ПЭ-0000682 від 19 серпня 2020 року на загальну суму 59 535, 00 грн. з ПДВ до 04.10.2022 включно;

- № ПЭ-0000700 від 31 серпня 2020 на загальну суму 13 320, 00 грн. з ПДВ до 14.09.2020 включно;

- № ПЭ-0000742 від 16 вересня 2020 року на загальну суму 20 595, 00 грн. з ПДВ до 12.09.2022 включно;

- № 0000858 від 13 жовтня 2020 року на загальну суму 53 280, 00 грн. з ПДВ до 25.11.2022 включно;

- №0001064 від 9 грудня 2020 на загальну суму 4440, 00 грн. з ПДВ до 30.12.2020 включно.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказів, які б свідчили про сплату суми основної заборгованості за поставлений товар за Договором поставки №602дп від 12.05.2020 року у розмірі 343 380,00 грн або спростували суму заявлену до стягнення.

Однак, на думку відповідача, оскільки відповідно до п. 1.2 Договору № 602дп сторони, укладаючи Специфікацію № 1, визначили партію товару на загальну суму 377 400,00 грн., то за умовами п. 3.5 зазначеного Договору оплата за весь поставлений Товар відтерміновується до виконання позивачем свого зобов`язання по реєстрації складеної ним податкової накладної № 53 від 23.06.2020. З огляду на зазначене, внаслідок порушення позивачем умови Договору № 602дп та ПК України щодо реєстрації податкової накладної за поставкою товару за видатковою накладною № ПЭ-0000498 від 23.06.2020 на загальну суму 19 200,00 грн., у тому числі ПДВ 3200,00 грн., як складової партії товару за Договором № 602дп в цілому, строк оплати вартості товару за умовами цього Договору № 602дп не настав. Вимоги щодо стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені є похідними від вимоги про стягнення заборгованості, а отже, з огляду на вищезазначене, і підстави для їх нарахування також відсутні.

Суд не погоджується з вищевикладеними доводами відповідача з огляду на наступне.

У відповідності до п.1.1. Договору, постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець у порядку та на умовах, передбачених даним договором, зобов`язується прийняти і оплатити товарно-матеріальні цінності надалі за текстом - Товар, асортимент, комплектність, кількість та вартість якого визначаються сторонами окремо в специфікаціях, що є невід`ємними частинами договору.

Згідно з п.1.2. Договору, поставка товару буде відбуватися партіями протягом 2020. Для погодження товару сторони складають та підписують окрему специфікацію та окреме замовлення (заявка) на партії товарі, що є невід`ємною частиною договору, що має в обов`язковому порядку містити посилання на цей договір та бути підписаною покупцем.

Пунктом 1.4. Договору сторони погодили, що право власності на товар переходить до покупця з моменту оплати покупцем вартості ( в тому числі частково) товару або з моменту передачі товару покупцю, в залежності від того, яка з подій настане раніше.

Таким чином, сторони погодили перехід права власності на поставлений позивачем товар до покупця як з моменту оплати товару (попередня оплата) так і в момент прийняття ним товару від постачальника, що передує діям відповідача щодо оплати вартості поставленого йому позивачем товару.

Згідно п.2.2. Договору, вартість окремих одиниць та партії товару в цілому визначена в окремими замовленнями (заявками) щодо такої партії товару, яка складається в порядку передбаченому п.1.2. цього договору, та включає вартість товару, пакування, маркування та інші видатки постачальника.

Відповідно до п.2.3. Договору, покупець зобов`язується оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 15 банківських днів з дати приймання покупцем партії товару за асортиментом, комплектністю та якістю відповідно до п.4.4 договору, якщо інші умови та строк оплати на відповідну партію товару не визначені сторонами відповідно до п.1.2. договору, але в будь-якому випадку не раніше отримання покупцем оригіналу рахунку на такий товар.

Згідно п.4.1. Договору, передача постачальником товару покупцю фіксується шляхом підписання двосторонньої видаткової накладної та/або акту приймання-передачі, товарно - транспортної накладної, у яких зазначають асортимент, комплектність, кількість та вартість товару, що передається постачальником покупцю. Обов`язок по складанню первинних документів покладений на постачальника.

Відповідно до п. 4.3. Договору, приймання товару за кількістю здійснюється покупцем в момент фактичного отримання товару - видатковою накладною та/або актом приймання-передачі, товарно-транспортною накладною.

Відповідно до п.4.4. Договору, приймання товару за асортиментом, комплектністю та якістю здійснюється відділом технічного контролю покупця протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дня фактичного отримання товару. У разі виявлення невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/або комплектності, та /або якості товару відділ технічного контролю покупця, без виклику представника постачальника, складає рекламаційний акт, про що повідомляє постачальника. Рекламаційний акт відділу технічного контролю покупця вважається належним та допустимим доказом невідповідності товару умовам договору щодо асортименту та/ або комплектності та/ або якості товару. У разі якщо протягом зазначеного вище строку відділом технічного контролю покупця не був складений рекламаційний акт, товар вважається прийнятим покупцем за асортиментом, комплектністю та якістю.

Проаналізувавши зміст положень договору, слід зазначити, що з представлених пунктів немає чіткого посилання на партійність чи обов`язок/право на прийняття всього обсягу товару за один раз. Зокрема, п. 1.2 лише зазначає, що поставка товару має відбуватися партіями протягом 2020 року, не деталізуючи порядок та обсяг кожної партії. Це означає, що договір не містить положень, які б обмежували постачальника або покупця в частині кількості поставок чи їх об`єму.

Специфікація №1, як частина договору, також не передбачає додаткових умов щодо обсягів постачання. Отже, документи не визначають поняття «партія» у конкретному значенні, яке б вказувало на обов`язковість певної кількості чи прийняття товару за весь обсяг у межах однієї поставки.

Важливо наголосити, що у тексті договору, а саме у п. 1.1, використовується визначення «товар», яке стосується товарно-матеріальних цінностей загалом і не містить чіткої прив`язки до будь-якої конкретної партії чи партійності. Відтак, підстави для твердження відповідача щодо обмежень або умов, пов`язаних з обсягами постачання, відсутні.

Пункти 4.1 та 4.3 Договору свідчать, що передача та приймання товару можуть бути оформлені кількома накладними або актами, залежно від обсягу та кількості поставок, які відбувалися протягом виконання договору. Це відповідає правовій практиці оформлення передачі товару, де кожна поставка фіксується окремими первинними документами, що підтверджують фактичний перехід товару до покупця.

Таким чином, суд вважає, що всі поставки, здійснені за Договором поставки №602дп від 12.05.2020, були підтверджені видатковими накладними, які забезпечили перехід права власності на товар до покупця, тому обов`язок відповідача за позовом сплатити за отриманий товар є правомірним.

А отже, суд прийшов до висновку, що отримавши товар за кожною конкретною видатковою накладною за Договором поставки №602дп від 12.05.2020 (що зумовило перехід до відповідача права власності на такий товар) у відповідача виникає обов`язок сплатити його вартість.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачем не зареєстровано належним чином податкову накладну за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ . В підтвердження зазначеного відповідачем долучено до відзиву, крім іншого, квитанцію № 2 від 19.01.2023 із змісту якої вбачається, що податкова накладна №53 від 23.06.2020 підлягає реєстрації на підставі рішення суду, натомість не може бути прийнята у зв`язку з тим, що позивачем не забезпечено на своєму рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість наявність грошових коштів, необхідних для реєстрації податкової накладної.

Судом враховано вищевикладені твердження відповідача у зв`язку з чим судом ухвалою від 12.06.2025 у даній справі запропоновано позивачу на підставі ст. ст.161, 169 ГПК України подати до суду додаткові пояснення із доказами в підтвердження або спростування вищевикладених відповідачем обставин та докази наявності (або відсутності) реєстрації податкової накладної за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ .

13.06.2025 до суду від позивача надійшла, крім іншого, квитанція про реєстрацію податкової накладної №53 від 23.06.2020 за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ, в якій зазначено про реєстрацію в ЄРПН податкової накладної №53 від 23.06.2020 за № , дата 03.05.2025.

Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.

Відповідно п.201.10 ст.201 ПК України, підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Якщо надіслані податкові накладні сформовано з порушенням вимог, передбачених пунктом 201.1 цієї статті та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.

Квитанція про зупинення реєстрації податкової накладної надсилається одночасно продавцю та покупцю платнику податку.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

ДП "Завод імені В.О Малишева" надано суду докази в підтвердження не можливості податкового органу прийняття податкової накладної №53 від 23.06.2020 станом на 19.01.2023.

У свою чергу позивачем надана квитанція про реєстрацію податкової накладної №53 від 23.06.2020 за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ, в якій зазначено про реєстрацію в ЄРПН податкової накладної №53 від 23.06.2020 за № , дата 03.05.2025.

Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, які між собою узгоджуються, підтверджено факт того, що податкову накладну №53 від 23.06.2020 за господарською операцією - поставкою товару відповідно до видаткової накладної №ПЭ-0000498 від 23 червня 2020 року на загальну суму 19 200, 00 грн. з ПДВ зареєстровано в ЄРПН за № саме 03.05.2025, що і враховується судом при розгляді даної справи.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, відповідач визнається судом таким, що прострочив зобов`язання в частині оплати товару за Договором поставки №602дп від 12.05.2020 року.

За таких обставин, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 343 380,00 грн. належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 36 960,48 грн 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн інфляційних збитків по сплаті 80%, 4 915,15 грн 3% річних по сплаті 20%, 16 448,32 грн и інфляційних збитків по сплаті 20%, суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі № 910/18557/20 зазначено наступне: «Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 36 960,48 грн 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн інфляційних збитків по сплаті 80%, 4 915,15 грн 3% річних по сплаті 20%, 16 448,32 грн інфляційних збитків по сплаті 20%.

Суд зазначає, що відповідачем не здійснено власного контррозрахунку штрафних та компенсаційних санкцій, який би, на його думку, мав правильні арифметичні показники.

Так, приписами ст. 610, 612 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд враховує, що передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Враховуючи передбачені Специфікацією №1 до Договору поставки №602дп від 12.05.2020 року строки розрахунків за товар, перевіривши надані позивачем розрахунки, з урахуванням того, що відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 36 960,48 грн 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн інфляційних збитків по сплаті 80%, 4 915,15 грн 3% річних по сплаті 20% є обґрунтованими.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми інфляційних збитків у розмірі 16 448,32 грн по сплаті 20%, судом встановлено, що такі нарахування здійснено арифметично не вірно, крім іншого, за податковою накладною № 53 від 23.06.2020, реєстрація в ЄРПН за № дата 03.05.2025.

Судом здійснено власний розрахунок та встановлено, що до стягнення підлягає сума інфляційних втрат по сплаті 20% у розмірі 15939,24 грн., в решті нарахованої суми інфляційних втрат по сплаті 20% у розмірі 509,08 грн. слід відмовити як безпідставно нарахованої.

Щодо вимог про стягнення 8 637,28 грн пені по сплаті 80% та 7 534,65 грн пені по сплаті 20%, суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст. ст.549,611,625 ЦК України.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У п. 7 розд. IX «Прикінцеві положення» ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності з 02.04.2020.

Постановою КМУ №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020. В подальшому карантин неодноразово було продовжено та постановою КМУ № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24:00 30.06.2023.

Тобто, на період дії карантину шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій, який встановлено ч.6 ст.232 ГК України, продовжено до закінчення такого періоду. Цей висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.02.2023 у справі № 910/13704/21.

Згідно п.6.3.1. Договору, у разі неналежного виконання грошового зобов`язання, прострочення якого триває більше 10 календарних днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від простроченої до оплати суми, за кожен день такого порушення, але в будь-якому випадку не більше 30% від суми заборгованості за відповідним зобов`язанням.

Враховуючи передбачені Договором поставки №602дп від 12.05.2020 строки розрахунків за товар, перевіривши надані позивачем розрахунки, з урахуванням того, що відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість заявлених позивачем у даній справі вимог про стягнення 8 637,28 грн пені по сплаті 80% та 7 534,65 грн пені по сплаті 20%.

Щодо заяви відповідача (вх.№7323 від 21.03.2025), в якій останній просить зменшити розмір пені та 3% річних на 99% від заявлених позивачем сум, суд зазначає наступне.

В обґрунтування вищезазначеної заяви, відповідача вказує, що застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості, а також співвідношення розміру вартості поставленого товару (343 380,00 грн.) та визначеного позивачем розміру пені і 3% річних (58 047,56 грн.), які заявлено до стягнення позивачем окрім інфляційних витрат (205 402,83 грн). Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави " № 83 від 04.03.2015 відповідача включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави та є одним з підприємств України, яке відіграє вагому роль у життєдіяльності країни. Відповідно до наказу Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України № 136-КВ від 30.01.2025 відповідача віднесено до об`єктів критичної інфраструктури. Також, відповідач вказує, що внаслідок російської військової агресії, постійні ворожі обстріли, останній неодноразово зазнавав матеріальної шкоди, у тому числі руйнації виробничих приміщень і обладнання, але попри це і незважаючи на скрутне фінансове становище, перебування в процедурі банкрутства на стадії розпорядження майном, продовжує здійснювати свою господарську діяльність, відновлює свої виробничі потужності та виконує державні оборонні замовлення. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, зменшення розміру пені та 3% річних на 99 % від заявлених сум.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Статтею 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Як зазначалось, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора.

Разом з тим, відповідно до висновків, викладених в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таким чином, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний суд України в наведеному рішенні зауважує, що захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення

Відтак, стягнення неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 (постанова від 18.03.2020) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

В ухвалі Велика Палата Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 915/534/22, якою справу повернуто колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зокрема, вказала у справі № 902/417/18, від висновків у якій вважає за необхідне відступити Касаційний господарський суд, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

Про зазначене вказала й об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 23.05.2024 у справі № 910/2440/23, повертаючи зазначену справу колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

В ухвалі від 18.12.2024 у справі № 922/444/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала свої висновки стосовно права суду зменшувати за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та зазначила, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не обґрунтував, у чому саме є складність тлумачення та застосування статті 625 Цивільного кодексу України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 щодо права суду, враховуючи конкретні обставини справи, зменшити розмір процентів річних.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 19.03.2025 Верховний Суд у справі № 922/444/24 вказав: "Отже, у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій цілком правомірно врахувавши зазначений загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, дійшли висновку про його зменшення з мотивів, викладених вище. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12.09.2024 у справі № 915/1308/23, від 01.10.2024 у справі №910/18091/23".

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про їх стягнення. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення штрафних санкцій, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 ГПК України).

Суд враховує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів понесення позивачем збитків в результаті прострочення відповідачем взятих на себе зобов`язань. При цьому, в результаті допущеного прострочення, позивач отримує від відповідача нараховані ним інфляційні, а також 3% річних та пеню в відповідних сумах, які стягнуться згідно з даним судовим рішенням.

Враховуючи вищенаведене та загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення зобов`язання, а також враховуючи статус ДП "Завод імені В.О Малишева" , як важливого для національної економіки у сфері оборонно - промислового комплексу та критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період у сфері оборонно - промислового комплексу, суд вважає за необхідне частково задовольнити заяву відповідача та зменшити суму пені та 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, на 90 %. За таких обставин, позов у даній частині вимог підлягає задоволенню частково, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3696,05 грн - сума 3% річних по сплаті 80%, 491,52 грн - сума 3% річних по сплаті 20%, 863,73 грн - сума пені по сплаті 80%, 753,47 грн - сума пені по сплаті 20%.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 343 380,00 грн - основний борг, 3696,05 грн - сума 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 80%, 491,52 грн - сума 3% річних по сплаті 20%, 15939,24 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 20%, 863,73 грн - сума пені по сплаті 80%, 753,47 грн - сума пені по сплаті 20%.

Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, суд зазначає наступне.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього ГПК України).

Витрати, понесені позивачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до ч. ч. 3-6 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявне клопотання відповідача, викладене у відзиві на позовну заяву, в якому останній просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, встановивши її у співмірному розмірі у сумі 2 000,00 грн.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, зокрема, з огляду на положення частини 6 статті 126 ГПК України.

Однак, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертає увагу у постанові від 20.11.2018 у справі №910/23210/17, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, як зазначає Верховний Суд у постановах від 20.11.2018 у справі №910/23210/17, від 13.02.2019 у справі № 911/739/15 для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу між сторонами спору, господарський суд має враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні як клієнту послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14.11.2018 від якого об`єднана Палата у постанові від 03.11.2019 у справі № 922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що на підтвердження вартості послуг адвоката позивачем надано: договір доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021; додаткові угоди №№ 1, 2, 3 до договору; рахунок фактура № СФ-0000092 від 11.06.2025, платіжна інструкція № 8960 від 12.06.2025 про сплату витрат на правничу допомогу адвокату на загальну суму 10000,00 грн; акт приймання-передачі виконаної роботи №ОУ-0000092 від 11.06.2025 та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а тако"ж критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З огляду на незначну складність справи, а відповідно й нескладність підготовки заяв по суті справи, затрачений адвокатом час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи), суд вважає, що у даному випадку розумним та виправданим є стягнення 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу у контексті представлених документів та характеру спору. Це підтверджується обсягом роботи, виконаної адвокатом, і складністю виконаних завдань. Суд дійшов висновку, що сума у розмірі 5000,00 грнвідповідає критеріям реальності та необхідності, прийнятим у судовій практиці.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, за приписами ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на те, що спір у даній справі виник в зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором, часткове задоволення позовних вимог обумовлене реалізацією судом свого права на зменшення пені та 3 % річних, а частково є наслідком необґрунтованості позовних вимог, в даному випадку є підстави для покладення судових витрат на відповідача в частині 9094,82 грн, а в частині 7,64 грн залишити за позивачем .

Схожа правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 року у справі № 902/339/16, від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 року у справі № 917/1006/16.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-6, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод імені В.О Малишева" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (49089, м.Дніпро, вул.Новобудівельна , буд. 5А, ) 343 380,00 грн - основний борг, 3696,05 грн - сума 3% річних по сплаті 80%, 188 954,51 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 80%, 491,52 грн - сума 3% річних по сплаті 20%, 15939,24 грн - сума інфляційних збитків по сплаті 20%, 863,73 грн - сума пені по сплаті 80%, 753,47 грн - сума пені по сплаті 20%, судовий збір у розмірі 9094,82 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (49089, м.Дніпро, вул.Новобудівельна , буд. 5А, ).

Відповідач: Державне підприємство "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126, ).

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/

Повне рішення складено та підписано 19.06.2025.

Головуючий суддя Суддя Суддя В.О. Усатий Т.А. Лавренюк П.В. Хотенець