ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/999/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 року, суддя в І інстанції Литвинова В.В., повний текст якого складено 21.04.2025, в м. Одесі

у справі: №916/999/25

за позовом: Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ"

про стягнення 657 287,40 грн

В С Т А Н О В И В:

В березні 2025 року Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ" з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 657 287,40 грн заборгованості, з яких 395 827,72 грн основного боргу, 138 231,64 грн інфляційних втрат, 34 500,65 грн 3% річних та 88 727,39 грн пені.

Позовна заява обгрунтована неналежним виконання відповідачем зобов`язань з укладеним між сторонами договором №43/18 від 01.10.2018 про надання телекомунікаційних послуг щодо повної та своєчасної оплати за надані позивачем у період лютий 2022 травень 2022 послуги, внаслідок чого у відповідача утворилась відповідна заборгованість.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ" на користь Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення 657287,40 грн заборгованості та 7887,45 грн витрат зі сплати судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог у повному обсязі.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ", в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги відсутність доказів надсилання Актів виконаних робіт на адресу Відповідача та не взято до уваги наявність форс мажорних обставин у зв`язку з введенням воєнного стану на території України.

10.06.2025 до суду апеляційної інстанції від представника скаржника надійшла заява, в якій останній просить провести судове засідання без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ".

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25 та призначено дану справу до розгляду на 17.06.2025 об 11:00.

В судовому засіданні 17.06.2025 учасники справи участі не брали, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників сторін, за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі Концерн РРТ, Позивач), в особі Одеської філії Концерну РРТ, та Товариством з обмеженою відповідальністю РЕНОМЕ ІНЕТ (далі Відповідач, Замовник, ТОВ РЕНОМЕ ІНЕТ) укладено договір про надання телекомунікаційних послуг №43/18 від 01.10.2018 (далі Договір).

Предметом Договору є надання виконавцем телекомунікаційних послуг з технічного обслуговування і експлуатації телекомунікаційного обладнання, що входить до складу мережі регіонального мультиплексу, яке забезпечує діяльність Замовника, згідно ліцензії.

В подальшому до договору укладались додаткові угоди № 1 - № 6.

Так, додатковою угодою №4 від 01.04.2021 виконавця за Договором змінено на Миколаївську філію Концерну РРТ (далі Виконавець).

Розділом 4 Договору сторонами визначено умови та порядок розрахунків. Так розгляд підсумків виконання наданих телекомунікаційних послуг проводиться щомісячно.

Виконавець щомісячно, не пізніше 6-го числа наступного місяця, складає Акт здавання-приймання та рахунок на оплату наданих послуг, після чого надсилає або надає особисто представнику замовника два примірники Акту та рахунок Замовнику.

Замовник в триденний строк після отримання Акту розглядає його, і у випадку відсутності зауважень або заперечень уповноважена особа підписує Акт, скріплює печаткою та повертає другий примірник Виконавцю.

За наявності зауважень або заперечень до Акту Замовник протягом трьох днів після його отримання, складає протокол зауважень та/або заперечень, направляє його Виконавцю та скликає оперативну нараду Сторін для врегулювання розбіжностей, що виникли.

У разі неотримання Виконавцем протоколу зауважень та/або заперечень від Замовника, сума, зазначена в Акті, вважається узгодженою Сторонами і підлягає сплаті.

Розрахунки за надані телекомунікаційні послуги здійснюються безпосередньо між Виконавцем і Замовником за цінами згідно Додатку №1.

Оплата здійснюється за фактичний час надання телекомунікаційних послуг за кожен місяць. Замовник зобов`язується до 15 числа поточного місяця самостійно перерахувати аванс у розмірі 30 % вартості послуг у попередньому місяці.

Остаточний розрахунок за надані послуги з урахування авансу проводиться не пізніше 15 числа наступного місяця на підставі виставленого Виконавцем рахунку.

В разі неотримання рахунку та Акту до 10 числа місяця, що настає після розрахункового періоду, Замовник у письмовій формі повідомляє про це Виконавця. В разі відсутності повідомлення від Замовника, Акт та рахунок вважаються отриманими.

У разі припинення дії Договору, Замовник зобов`язаний у місячний термін розрахуватися за фактично надані Виконавцем послуги.

Позивачем у період з лютого по травень 2022 року надано Відповідачу телекомунікаційні послуги на загальну суму 451 666, 32 грн, що підтверджується актами виконаних робіт (наданих послуг) та відповідними рахунками.

Відповідачем частково оплачена суму боргу за надані послуги в лютому 2022 року, сума погашення - 55 838, 60 грн, на підтвердження чого до позову додані платіжні інструкції № 1 від 29.12.2022 на суму 2000грн, № 1369 від 18.02.2022 на суму 45838,60грн, №1 від 09.03.2023 на суму 4000грн, № 3 від 25.01.2023 на суму 2000грн, № 12/07/20231 від 12.07.2023 на суму 2000грн.

Решта рахунків залишились неоплаченими.

З 03.05.2022 Відповідачу призупинено надання телекомунікаційних послуг, оскільки відповідач попросив про це листом №7 від 02.05.2022.

На адресу Замовника щомісяця направлялися рахунки на оплату та акти виконаних робіт (наданих послуг). Проте Замовник надані акти не узгодив та не повернув Виконавцю.

Отже, основний борг Відповідача перед Позивачем станом на дату подання позову за Договором становить 395 827, 72 грн.

Неналежне виконання відповідачем умов договору щодо повної та своєчасної оплати за наданні телекомунікаційні послуги у лютому-травні 2022 року стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Предметом позову у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 657 287,40 грн заборгованості, з яких 395 827,72 грн основного боргу за лютий-травень 2022 року, 138 231,64 грн інфляційних, 34 500,65 грн 3% річних та 88 727,39 грн пені.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Нормами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати беззаперечне виконання договірних зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення в особі Одеської філії Концерну РРТ, та Товариством з обмеженою відповідальністю РЕНОМЕ ІНЕТ укладено договір про надання телекомунікаційних послуг №43/18 від 01.10.2018. Предметом Договору є надання виконавцем телекомунікаційних послуг з технічного обслуговування і експлуатації телекомунікаційного обладнання, що входить до складу мережі регіонального мультиплексу, яке забезпечує діяльність Замовника, згідно ліцензії.

Позивачем у період з лютого по травень 2022 року надано Відповідачу телекомунікаційні послуги на загальну суму 451 666, 32 грн, що підтверджується актами виконаних робіт (наданих послуг) та відповідними рахунками.

Відповідачем частково оплачена суму боргу за надані послуги в лютому 2022 року, сума погашення - 55 838, 60 грн, на підтвердження чого до позову додані платіжні інструкції № 1 від 29.12.2022 на суму 2000грн, № 1369 від 18.02.2022 на суму 45838,60грн, №1 від 09.03.2023 на суму 4000грн, № 3 від 25.01.2023 на суму 2000грн, № 12/07/20231 від 12.07.2023 на суму 2000грн.

Решта рахунків залишились неоплаченими.

Основний борг Відповідача перед Позивачем станом на дату подання позову за Договором становить 395 827, 72 грн, які підлягають задоволенню.

Судова колегія відхиляє аргументи скаржника, що судом першої інстанції не взято до уваги відсутність доказів надсилання Актів виконаних робіт на адресу Відповідача, оскільки п.4.8 договору встановлені умови щодо того, що у разі неотримання рахунку та акту здавання-приймання до 10 (десятого) числа місяця, що настає після розрахункового періоду, замовник здійснює остаточний розрахунок на протязі 5 (п`яти) банківських днів, з дня отримання відповідного рахунку; в разі неотримання замовником рахунку та акту здавання-приймання до 10 (десятого) числа місяця, що настає після розрахункового періоду, замовник у письмовій формі повідомляє про це виконавця; в разі відсутності повідомлення від замовника, акт та рахунок вважаються отриманими.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких зауважень/заперечень щодо актів приймання-передачі наданих послуг за період з лютого 2022 року по травень 2022 року, а також відсутність повідомлення від замовника (відповідача) про неотримання рахунків та актів, судова колегія вважає, що за спірний період відповідні акти та рахунки вважаються отриманими відповідачем.

При цьому, з загальної вартості послуг за спірний період відповідачем за окремими платіжними інструкціями було сплачено 55838,60 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями, що додатково підтверджує обізнаність відповідача про наявність заборгованості за договором та про яку відповідача було повідомлено у наявних в матеріалах справи вимогах.

Суд звертається до висновків Верховного Суду у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 та враховує, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, враховуючи вище встановлені судом обставини, приймаючи до уваги умови укладеного договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за надані телекомунікаційні послуги за спірний період у розмірі 395827,72 грн., з урахуванням часткових сплат, що підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовується, отже є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 395 827, 72 грн основного боргу.

Іншого відповідачем не доведено.

Щодо заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

У ч.6 ст. 231 ГК України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата відповідачем пені передбачена п.5.2 договору.

Щодо заявленої до стягнення пені, перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені за визначені позивачем періоди, встановивши вірність розрахунків та відповідність вимогам чинного законодавства та умовам договору, враховуючи встановлення судом факту неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, а також приймаючи до уваги не надання відповідачем контррозрахунків нарахованих сум, заяв/клопотань про зменшення розміру нарахованих сум з відповідним обґрунтуванням, суд дійшов висновку про правомірність, підставність та необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 88727,39 грн пені.

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за визначені позивачем періоди, судом апеляційної інстанції встановлено вірність розрахунків та відповідність вимогам чинного законодавства, а також приймаючи до уваги відсутність контррозрахунків нарахованих сум з боку відповідача, з огляду на правомірність та підставність позовних вимог в частині стягнення основного боргу з відповідача, враховуючи право позивача на отримання компенсації з боржника за невиконання зобов`язання, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача 138 231,64 грн інфляційних, 34 500,65 грн 3% річних.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин форс-мажорні обставини, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.2 вищезазначеного договору сторони погодилися, що якщо сторона не може належним чином виконувати свої зобов`язання негайно через дії обставин не переборної сили або їх наслідків, зобов`язана негайно повідомити про це іншу сторону факсом або електронною поштою протягом трьох днів з подальшим повідомленням у письмовій формі рекомендованим повідомленим листом.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що доказом виникнення обставин не переборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються уповноваженими органами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 31.08.2022 року у справі № 910/15264/21, надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок.

При цьому, непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Крім того, потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п. 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі №904/5328/21).

Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

У будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Отже, наявність форс-мажорних обставин (військові дії, окупація) є підставою лише для не застосування до боржника заходів відповідальності (сплата неустойки: пені та штрафів), але не є підставою для звільнення від виконання ним основного зобов`язання, також незважаючи на те, здійснює він підприємницьку діяльність або ні.

Також, колегія суддів звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у постановах від 25.01.2022 року у справі № 904/3886/21, від 15.06.2023 року у справі №910/8580/22, від 07.06.2023 року у справі №912/750/22, від 07.06.2023 року у справі №906/540/22, від 29.06.2023 року у справі №922/999/22, яка полягала в тому, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Суд наголошує, що наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Водночас сторона, яка посилається на форс-мажор, з урахуванням умов договору у даній справі, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання..

Лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язані. Даний лист не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів.

Разом з тим суд наголошує, що наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Водночас сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Отже, враховуючи наведене вище, судова колегія зауважує, що саме лише посилання відповідача на воєнний стан як форс-мажор, який унеможливлює виконання ним зобов`язання, не звільняє автоматично від відповідальності за невиконання зобов`язання, а відповідач повинен довести, як саме проявися форс-мажор під час виконання такого зобов`язання, до того ж, як вже зазначалося вище, такі обставини не звільняють відповідача від виконання ним своїх зобов`язань за договором, якщо сторони не домовилися про інше. Мова може йти тільки про можливість незастосування до відповідача відповідальності за таке невиконання при наявності для цього підстав, що в даному випадку не доведено відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, порушення норм процесуального чи матеріального права судом апеляційної інстанції не встановлено.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНОМЕ ІНЕТ" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 21.04.2025 у справі №916/999/25 - залишити без змін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.06.2025.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. ДІброва

Н.М. Принцевська