УХВАЛА

23 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 925/1120/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснова Є. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного підприємства ?Агротрейд Групп?

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 10.02.2025

за позовом Фермерського господарства ?Сарматія?

до Приватного підприємства ?Агротрейд Групп?

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_1 ,

про стягнення 1 491 369,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство ?Сарматія? (далі - позивач, ФГ ?Сарматія?) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом Приватного підприємства ?Агротрейд Групп? (далі - ПП ?Агротрейд Групп?, відповідач, скаржник) про стягнення заборгованості в розмірі 1 491 369,32 грн, з яких: 407 151,19 грн сума основного боргу, 281 994,03 грн інфляційні втрати, 66 590,58 грн 3% річних, 20 430,57 грн пені, 715 202,95 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як суборендарем, умов договору суборенди земельної ділянки від 11.05.2016, укладеним із позивачем, в частині здійснення повної та своєчасної оплати за передану йому в суборенду земельну ділянку з кадастровим номером: :05:001:0038, площею 49,7413 га.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.02.2025 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20.02.2025) позов задоволено в частині стягнення 267 547,92 грн основного боргу, 214 859,82 грн інфляційних втрат, 51 056,49 грн три проценти річних, 20 298,80 грн пені та 6 645,16 грн судового збору; у решті позову відмовлено. Органу (особі), який здійснюватиме примусове виконання судового рішення, в порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України нараховувати 3% річних на фактичну (несплачену) суму основного боргу, починаючи з 05.09.2024 до моменту повної оплати основного боргу за такою формулою: (СОБ*3*КДП)/КДР/100 = сума процентів річних, де СОБ сума основного боргу, 3 3% річних, КДП кількість днів прострочення, КДР кількість днів у році та стягнути вказану суму нарахованих процентів з ПП ?Агротрейд Групп? на користь ФГ ?Сарматія?. Роз`яснено органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати боржником суми основного боргу, нарахування річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд зазначив, що усталена практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. При цьому, момент виникнення прав та обов`язків фермерського господарства на земельну ділянку не пов`язується з внесенням чи невнесенням до статуту відповідних відомостей.

Суд установив, що земельна ділянка площею 49,7413 га з кадастровим номером :05:001:0038 із 25.11.2014 (дата державної реєстрації Фермерського господарства його засновником ОСОБА_1 ) вважається такою, що перебувала в оренді саме Фермерського господарства ?Сарматія? поряд із земельною ділянкою площею 3,4 га, договір оренди щодо якої було надано державному реєстратору для реєстрації Фермерського господарства. З огляду на це суд дійшов висновку, що ФГ ?Сарматія? є орендарем спірної земельної ділянки. Оскільки судом установлено, що ФГ ?Сарматія? є орендарем спірної земельної ділянки, воно є і суборендодавцем земельної ділянки площею 49,7413 га, а відповідач - суборендарем згідно з договором суборенди земельної ділянки від 11.05.2016, укладеним із ОСОБА_1 , стягнення заборгованості за яким є предметом спору в даній справі.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.08.2020 у справі №925/360/20, яке набрало законної сили 15.02.2021, розірвано договір оренди земельної ділянки від 27.03.2014 з кадастровим номером :05:001:0038 площею 49,7413 га, укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагентства в Черкаській області, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.04.2014 (номер запису про інше речове право 5479437). Отже суд дійшов висновку, що на підставі частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України договір оренди є розірваним 15.02.2021, внаслідок чого на підставі частини 5 статті 8 Закону України ?Про оренду землі? чинність договору суборенди земельної ділянки площею 49,7413 га припинено також 15.02.2021.

Суд установив, що відповідач частково здійснював платежі за договором суборенди на рахунок ФГ ?Сарматія? з призначенням платежу: орендна плата згідно договору суборенди земельної ділянки / орендна плата згідно договору суборенди земельної ділянки від 11.05.2016 року без ПДВ / орендна плата згідно договорів суборенди земельних ділянок, на загальну суму 100 859,22 грн, та з призначенням платежу ?оплата по договорах оренди землі № б/н від 11.05.2016? (у ході розгляду господарської справи №925/1341/23) на загальну суму 117 486,30 грн. При цьому, сторонами не заперечувалося, що між ОСОБА_1 та ПП ?Агротрейд Групп? 11.05.2016 було укладено три договори суборенди щодо трьох земельних ділянок, а саме щодо спірної земельної ділянки площею 49,7413 га (суборендна плата 100 738,41 грн в рік), земельної ділянки площею 3,4 га (суборендна плата 6 887,91 грн в рік), земельної ділянки площею 23,56 га (суборендна плата 49 932,88 грн в рік). Із пояснень сторін та матеріалів справи суд установив, що оплати здійснювались за три (у тому числі за спірну) земельні ділянки щомісячно.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, суд дійшов висновку про стягнення 272 396,49 грн основного боргу, 281 994,03 грн інфляційних втрат, 66 590,58 грн 3% річних, 20 430,57 грн пені.

Оскільки позивачем не доведено, що станом на час припинення дії договору суборенди (15.02.2021) земельна ділянка не була передана власнику, а відповідачем не надано належних доказів дострокової передачі земельної ділянки, тому нарахування суборендних платежів здійснено до дати припинення договору суборенди, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення 715 202,95 грн неустойки.

Стосовно доводів відповідача про нікчемність договору суборенди, то суд їх відхилив з посиланням на обставини, встановлені рішенням суду від 29.02.2024 у справі №925/1446/23, яке залишено в силі постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2024, якими у задоволенні позову ПП ?Агротрейд Групп? про визнання недійсним спірного договору суборенди відмовлено повністю. Підстави для застосування наслідків нікчемності договору суборенди відсутні, оскільки такий договір не є нікчемним з підстав частини 2 статті 228 Цивільного кодексу України, а підпадає під ознаки оспорюваного договору відповідно до частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, то суд дійшов висновку, що позивач на момент звернення з позовом до суду (10.09.2024) не пропустив встановлений статтями 257, 258 Цивільного кодексу України строк позовної давності, оскільки відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у редакції Закону України №540-ІХ від 30.03.2020 такі строки були продовжені на час дії установленого на території України карантину, а відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 15.03.2022 №2120-ІХ - на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану.

За наслідками перегляду справи в суді апеляційної інстанції, постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 залишено без змін рішення Господарського суду Черкаської області від 10.02.2025.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, 02.06.2025 (через систему ?Електронний суд?) ПП ?Агротрейд Групп? звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 (повний текст складений 29.05.2025) та рішення Господарського суду Черкаської області від 10.02.2025, в якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, перевіривши доводи, що викладені ФГ ?Сарматія? у запереченні проти відкриття касаційного провадження та ПП ?Агротрейд Групп? у клопотанні про відхилення заперечень позивача проти відкриття касаційного провадження, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 1 491 369,00 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченими підпунктами ?а?,?б? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що випадок, який має місце у даній справі, вказує на наявну виключну правову проблему в правозастосовній практиці щодо переходу прав та обов`язків права на землю від засновника до фермерського господарства, а також скаржник буде позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої прави, оскільки такі наслідки від судового рішення можуть створити для нього виконання зобов`язання на користь неналежного кредитора, що в свою чергу створить потребу у зверненні до суду, з метою повороту виконання рішення суду.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний вимір свідчить про той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду на якісний критерій про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

ЄСПЛ дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики, не наполягаючи на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Водночас наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, враховується: 1) наявність "глибоких та довгострокових розходжень" у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей; 3) чи були такі механізми запроваджені і, якщо так, то чи були вони ефективними.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування (пункт 72 ухвали від 10.01.2024 у справі №905/1840/21 (провадження № 12-73гс23)).

Однак на переконання колегії суддів касаційна скарга ПП ?Агротрейд Групп? не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Загалом касаційна скарга зводиться до незгоди відповідача із результатом розгляду справи, а з її змісту не вбачається наявність виключної правової проблеми. Сформовані питання скаржником у касаційній скарзі, які на його думку необхідно вирішити для формування єдиної правозастосовчої практики, не свідчать про їх фундаментальне значення.

Зокрема у касаційній скарзі скаржник зазначає, що укладений 11.05.2016 між ОСОБА_1 та ПП ?Агротрейд Групп? договір суборенди земельної ділянки від 11.05.2016 прямо суперечить положенням договору оренди від 27.03.2014 між ОСОБА_1 та ГУ Держземагентства у Черкаській області, тому задоволена господарськими судами вимога здійснена виходячи з розміру орендної плати - 100 738,41 грн на рік, на підставі пункту 9 договору суборенди 11.05.2016, який є нікчемний в силу положень статей 8, 14, 15, 21, 22 Закону України ?Про оренду землі?, статті 288.6. Податкового кодексу України та статей 203, 216, 217, 228 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, Верховний Суд зазначає, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15 і від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Верховний Суд також зауважує, що норма права про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, має обґрунтувати зазначені обставини та додати докази на їх підтвердження.

Твердження скаржника, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи є виключно його припущенням та не підтверджені жодними доказами, у якій саме справі такі обставини потребують спростування, а також зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи, переоцінку встановлених судами обставин та доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду в силу статті 300 ГПК України, а тому не можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому з аналізу посилань у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, Суд доходить висновку про те, що вони фактично зводяться до незгоди із встановленими господарськими судами обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків визначених підпунктами "а, б, в, г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів або мав розуміти, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України був передбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині 1 статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем ?розумних обмежень? в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних ?фільтрів? не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних ?фільтрів? допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду цієї справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви відсутні.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №925/1120/24 за касаційною скаргою ПП ?Агротрейд Групп? на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №925/1120/24 за касаційною скаргою Приватного підприємства ?Агротрейд Групп? на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 10.02.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов