ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" червня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1057/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.

розглянувши справу №919/1057/25

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР (65026, Україна, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок, 1а, офіс, 309; )

До відповідача: Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ (65082, Україна, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок, 1; )

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" (79057, м. Львів, вул. Сельських 10; )

Про визнання відсутнім права вимоги

За участі:

Від позивача: Дабіжа Я.І., ордер

Від відповідача: Сидоров О.В., довіреність

Від 3-ї особи: Фомін А.І., ордер

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ, у якій просить суд визнати відсутнім права вимоги у Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ і кореспондуючого обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР щодо вивезення вантажів з критого складу на причалі №43, літ. Ю інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 за Договором про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024 року, з підстав поновлення дії Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за №ДФ-89.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.04.2025р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР до Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ про визнання відсутнім права вимоги залишено без руху. Позивачу встановлено усунути недоліки позовної заяви, які визначено судом в ухвалі суду. Встановлено позивачу строк для усунення недоліку позовної заяви не пізніше 10 днів з дня отримання даної ухвали суду. Повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

11.04.2025р. до Господарського суду Одеської області позивачем були надані пояснення, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі Господарського суду Одеської області від 07.04.2025р.

Крім того, 03.04.2025р. до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, відповідно до якої заявник просив суд залучити його до участі у справі №916/1057/25 у якості третьої особи що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.04.2025р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1057/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ". Підготовче засідання у справі призначено на "12" травня 2025 р. о 11:45. Зобов`язано позивача направити на адресу залученої третьої особи позовну заяву з додатками, докази направлення надати суду. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Запропоновано залученій третій особі, відповідно до ст. 168 ГПК України надати пояснення щодо позову протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 12.05.2025р. о 11:45.

29.04.2025р. до суду відповідачем надано відзив.

06.05.2025р. до суду третьою особою надано пояснення.

12.05.2025р. до суду позивачем надано клопотання про долучення доказів.

12.05.2025р. суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 26.05.2025р. о 12:40, із викликом учасників справи в судове засідання.

23.05.2025р. до суду позивачем надано відповідь на відзив.

26.05.2025р. суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначає розгляд справи по суті на 16.06.2025р. об 11:00. Резервна дата 23.06.2025р. о 12:00.

20.06.2025р. до суду третьої особою надано заяву із запереченнями.

Позивач підтримує поданий позов.

Відповідач заперечує проти позову.

Третя особа заперечує проти позову.

У судовому засіданні 23.06.2025 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 25.06.2025 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив.

В обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено суду, що 30.04.2024 року між Державним підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР було укладено Договір зберігання.

Згідно з пунктом 1.1. Договору, Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах цього Договору, за письмовими заявками Замовника надавати послуги з публічного зберігання вантажів на вільних відкритих та закритих складських територіях Виконавця, а Замовник зобов`язується оплачувати надані Послуги на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця.

Відповідно до пункту 2.4. Договору, Сторони погодили, що при наданні Послуг за Договором, для зберігання вантажів у критих складських площах інв. №057000 встановлюється зобов`язання Замовника щодо гарантованого завантаження ним Складу інв. № 057000 вантажем, а саме, площею щонайменше 2800 м2 на добу протягом 30 днів фактичного зберігання вантажу. Перебіг строку зберігання вантажу розпочинається з моменту завезення вантажу на Склад та оформлення приймальних Актів. У разі невиконання Замовником цієї умови та завантаження Складу інв. № 057000 на меншу площу, Замовник зобов`язується здійснювати оплату за Послуги, вартість яких буде обчислюватись з розрахунку площі завантаження 2800 м2 на добу за 30 днів зберігання вантажу згідно чинних тарифів Виконавця.

Зі свого боку Порт зобов`язується забезпечити співробітникам Замовника безперешкодний доступ на виділений Виконавцем Склад в присутності представника Виконавця з метою складування та переміщення своїх вантажів (пункт 3.2. Договору).

Згідно Додаткової угоди №2 від 10.03.2025 року до Договору дію Договору продовжено до 31.12.2025 року.

За посиланням позивача, на момент подання цієї заяви Договір зберігання є дійсним та чинним, належно виконується Товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР, на зберіганні у критих складських площах інв. №057000 перебуває вантаж на Складі, що підтверджується актами зберігання вантажу.

Водночас, як було зазначено суду позивачем, 17 березня 2025 року засобами електронного зв`язку ним отримано листа від відповідача від 17.03.2025 № 179/41/73 згідно якого Державне підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ пред`явило вимогу позивачу протягом 3 (трьох) робочих днів звільнити від наявного вантажу критий склад на причалі № 43 літ. «Ю», інв. № 057000, загальною площею 3221,70кв. м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2.

За посиланням позивача, вимоги відповідача обґрунтовані необхідністю поновлення прав Орендаря, Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ", у зв`язку з судовим рішенням про визнання недійсним одностороннього правочину щодо відмови від договору оренди Складу.

В обґрунтування вказаного позову позивачем було зазначено суду, що вимога не ґрунтується ані на Законі ані на Договорі зберігання, тобто є безпідставною, на час укладання Договору зберігання його сторони, діючи розумно та обачливо, правомірно виходили з факту розірвання договору оренди складу.

Позивачем було зауважено, що 11 березня 2025 року згідно постанови Верховного Суду у справі №916/808/24 від 11.03.2025 року було скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції та задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням №11-07-00516 від 08.02.2024 року, щодо односторонньої відмови від Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за №ДФ-89, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та визнано відсутнім право вимоги Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" щодо повернення з оренди нерухомого майна у відповідності до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, на підставі листа Регіонального відділення Фонду №11-06-00692 від 19.02.2024.

Також позивач зазначав суду, що на момент укладення Договору зберігання його сторони не знали та не могли знати, що у майбутньому буде винесена зазначена постанова Верховного Суду та звернуто увагу, що Договір зберігання є дійсним та чинним, він ніким не оспорюється.

Також позивачем було зауважено, що позов спрямований на досягнення правової визначеності у відносинах зберігання між сторонами у справі, наявності чи відсутності у відповідача права вимагати звільнення Складу від вантажів у зв`язку з набуттям законної сили судового рішення щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" як Орендаря».

Посилаючись на п. 5.2 Договору зберігання (в редакції Додаткової угоди №2 від 10.03.2025 року), позивачем було зазначено, що розірвання цього договору в односторонньому порядку не допускається, у тому числі у випадку правонаступництва. Якщо Сторони не досягли згоди про розірвання Договору протягом 45 днів з дня отримання однією зі Сторін відповідної пропозиції іншої Сторони, питання щодо розірвання Договору вирішується у судовому порядку.

Надаючи відзив, відповідачем було зазначено суду, що з урахуванням додаткової угоди до Договору № КД 22228 від 10.03.2025р., Замовнику було надано послуги із публічного зберігання на вільних складах та складських площах відповідача, у тому числі за інвентарними номерами: №№ 061544, 061533, 061538, 068550, 061530, 061500, 066571, 060025, 057000.

Станом да дату укладання Договору № КД 22228, склад за інвентарним № 057000 був вільний, та міг використовуватись Замовником у відповідності до умов Договору № КД 22228, проте із 11.03.2025р. дана обставина змінилась у зв`язку із прийняттям постанови Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду.

За посиланням відповідача, постановою Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 11.03.2025р. касаційну скаргу Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" було задоволено частково, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024р. та рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2024р. у справі № 916/808/24 скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням від 08.02.2024р. № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 09.10.2006 № ДФ-89, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ".

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним правочин Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 09.10.2006 №ДФ-89, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ".

Таким чином, як вважає відповідач, із прийняттям вищевказаної постанови перестали існувати обставини односторонньої відмови Орендодавця від Договору №ДФ-89, а сам договір відновив свою дію та використання позивачем критого складу на причалі №43, літ. «Ю» інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 за Договором № КД-22228 буде порушенням права Орендаря використовувати об`єкт оренди за Договором №ДФ-89, яке фактично виникло раніше.

Відповідачем було зазначено суду, що враховуючи, що критий склад на причалі №43, літ. «Ю» інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 не є вільним відповідно до умов договору №КД 22228, у позивача відсутнє право, належним захистом якого буде задоволення судом його позовних вимог.

Надаючи пояснення до суду, третя особа посилалась на Постанову Касаційного господарського суду України від 11.03.2025 у справі №916/808/24, якою визнано недійсним правочин Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 №11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 09.10.2006 №ДФ-89 та було зазначено суду, що одностороння відмова Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях рішенням суду була визнання недійсною, та в силу приписів Постанови КМУ від 27.05.2022 №634, Договір №ДФ-89 від 09.10.2006 - є чинним.

За поясненнями третьої особи, складське приміщення з інв. №05700 знаходилось в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" та відповідач не мав повноважень на укладання Договору з позивачем на предмет надання послуг з публічного зберігання вантажу на складі інв. №05700, оскільки de-jure не володів об`єктом інв. №05700.

Як вказує третя особа, Державне підприємство ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ після відмови Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від виконання Договору №ДФ-89 склало Акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 04.03.2024.

Однак, третя особа не підписувала вказаний акт та оскаржила дії Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях в судовому порядку.

За посиланням третьої особи, позивач незаконно займає складське приміщення та Державне підприємство ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ правомірно вимагає звільнення складу.

Надаючи відповідь на відзив, позивачем було зазначено, що у відзиві Державне підприємство ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ не ставить під сумнів дійсність та чинність Договору зберігання як в цілому, так і в частині зберігання вантажів на Складі інв. № 057000.

За посиланням позивача, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» та інші законодавчі акти не передбачають можливості відновлення договору, отже, така оцінка ситуації з боку відповідача є власним суб`єктивним тлумаченням, яке не спирається на будь-які правові норми

Також позивач просив суд взяти до уваги, що згідно з пунктом 9.6. Договору зберігання «Всі зміни умов цього Договору набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або чинним законодавством України» та зазначав, що Додаткова угода щодо виключення Складу інв. №057000 із Договору зберігання між сторонами не укладалась.

Суд, розглянувши усі подані під час розгляду справи докази, заслухавши пояснення представників учасників справи за час розгляду справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Позовні вимоги позивача направлено на визнати відсутнім права вимоги у Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ і кореспондуючого обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР щодо вивезення вантажів з критого складу на причалі №43, літ. Ю інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 за Договором про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024 року, з підстав поновлення дії Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за №ДФ-89.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із частинами першою, другою статті 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Натомість, відповідно до норм статей 16 ЦК України та 20 ГК України, права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6- 134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19.01.2021 року по справі № 916/1415/19 погодилася з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Як з`ясовано судом, правовідносини між Державним підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР виникли на підставі укладеного між ними 30.04.2024 року Договору зберігання, за умовами якого погоджено сторонами, що при наданні Послуг за Договором, для зберігання вантажів у критих складських площах інв. №057000 встановлюється зобов`язання Замовника щодо гарантованого завантаження ним Складу інв. № 057000 вантажем, а саме, площею щонайменше 2800 м2 на добу протягом 30 днів фактичного зберігання вантажу. Перебіг строку зберігання вантажу розпочинається з моменту завезення вантажу на Склад та оформлення приймальних Актів. У разі невиконання Замовником цієї умови та завантаження Складу інв. № 057000 на меншу площу, Замовник зобов`язується здійснювати оплату за Послуги, вартість яких буде обчислюватись з розрахунку площі завантаження 2800 м2 на добу за 30 днів зберігання вантажу згідно чинних тарифів Виконавця.

Згідно Додаткової угоди №2 від 10.03.2025 року до Договору, дію Договору продовжено до 31.12.2025 року.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 17 березня 2025 року позивачем отримано листа від відповідача від 17.03.2025 №179/41/73, згідно якого Державне підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ пред`явило вимогу позивачу протягом 3 робочих днів звільнити від наявного вантажу критий склад на причалі № 43 літ. «Ю», інв. № 057000, загальною площею 3221,70 кв. м, що розташований за адресою: м.Одеса, вул. Гефта, 3/2 та вимога обґрунтована необхідністю поновлення прав Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ", як орендаря, у зв`язку з судовим рішенням у справі №916/808/24 про визнання недійсним одностороннього правочину щодо відмови від договору оренди Складу.

При вирішення даного спору судом враховано обставини, що були встановленні та досліджені касаційною інстанцією під час винесення постанови від 11.03.2025р. у справі №916/808/24.

Суд, зазначає, що згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Однак, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Суд зазначає, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснювались, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідні висновки викладено в постановах ВП ВС від 23.05.2018р. №916/5073/15, від 06.02.2019р. №554/5323/14-ц, постановах ВС у складі КГС від 10.12.2024р. №927/1592/23, від 07.05.2025р. №920/481/23.

Крім того, тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору.

Тобто, з укладанням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків встановлених договором, може відбутись при: (1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін, (2) розірвання договору в судовому порядку, (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадка, передбачених договором та законом, (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України, (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Правові висновки викладено у постанові ОП КЦС у складі ВС від 23.01.2019р. №355/385/17, постановах ВС КГС від 25.06.2024р. №910/5225/23, від 04.09.2024р. №916/3470/23.

Поряд з цим, суд зазначає, що укладений між Державним підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР Договір зберігання від 30.04.2024 року Договору є правомірним, недійсність такого правочину, укладеного між сторонами, не встановлена законом, та у суду відсутні жодні відомості, що Договір зберігання від 30.04.2024 року, укладений між сторонами у даній справі визнано судом недійсним, та зворотнього Державним підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" за час рзогляду справи судом доведено не було, доводи та посилання позивача не спростовано.

Також суд вважає за необхідне зазначити щодо вимоги позивача про звільнення від наявного вантажу критий склад на причалі № 43 літ. «Ю», інв. № 057000, загальною площею 3221,70 кв. м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Стаття 654 ЦК України встановлює загальні правила щодо форми зміни або розірвання договору: зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, суд вважає, що вимога позивача за своєю суттю повідомленням про розірвання Договору, що є одностороннім правочином.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до п. 5.2 Договору зберігання, в редакції Додаткової угоди №2 від 10.03.2025 року, сторонами було узгоджено умови, що розірвання цього договору в односторонньому порядку не допускається, у тому числі у випадку правонаступництва. Якщо Сторони не досягли згоди про розірвання Договору протягом 45 днів з дня отримання однією зі Сторін відповідної пропозиції іншої Сторони, питання щодо розірвання Договору вирішується у судовому порядку.

Як вже встановлено судом, Договір зберігання від 30.04.2024р., укладений між Державним підприємством ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР року є правомірним.

Коментована умова спірного договору є дійсною та чинною. Тобто Договір не допускає можливість односторонньої відмови від договору повністю або в частині використання окремих складів.

Також учасниками справи не надані докази розірвання Договору у судовому порядку. З матеріалів справи також не вбачається наявність юридичних фактів, з якими Закон, зокрема глава 50 ЦК України, пов`язує можливість припинення зобов`язання.

На спростування доводів третьої особи, що були викладені у заяві від 20.06.2025р. суд зазначає, що апеляційною інстанцією у постанові від 05.06.2025р. під час перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 21.03.2025 про забезпечення позову до подання позовної заяви, суддя суду першої інстанції Д`яченко Т.Г., м. Одеса, повний текст ухвали складено та підписано 21.03.2025р. по справі №916/1057/25 було зроблено висновок, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що за умовами укладеного між сторонами договору №КД-22228 про надання послуг публічного зберігання, передбачено надання таких послуг саме на вільних складських територіях виконавця. В свою чергу підставою для звільнення критого складу на причалі №43, літ. Ю інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 є те, що такі складські приміщення втратили статус вільних, адже постановою Верховного Суду було фактично поновлено дію договору оренди даних складських приміщень.

Поряд з цим, суд зазначає, що ч. 4 ст 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії/події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

В силу частини сьомої статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом).

З огляду на викладене, беручи до уваги сукупність наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку про те, що може самостійно встановити обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, та вирішити спір по суті.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР до Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ про визнати відсутнім права вимоги у Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ і кореспондуючого обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР щодо вивезення вантажів з критого складу на причалі №43, літ. Ю інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 за Договором про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024 року, з підстав поновлення дії Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за №ДФ-89 підлягають задоволенню судом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку щодо задоволення позовної заяви у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2422,40 грн. покладаються на відповідача та витрати по сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн. покладаються на позивача.

Суд роз`яснює позивачу, що надлишково сплачений судовий збір у розмірі 908,40 грн. (605,60+302,80) буде повернуто судом, після подання відповідного клопотання.

Заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" про стягнення з позивача сплаченого третьою особою судового збору у розмірі 2466,00 грн. за подання апеляційної скарги ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.03.2025 про забезпечення позову до подання позовної заяви по справі №916/1057/25 підлягає задоволенню судом, та відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2466,00 грн. покладаються на позивача, оскільки апеляційною інстанцією було скасовано ухвалу суду, якою було задоволено заяву позивача про забезпечення позову у даній справі.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР до Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ (65082, Україна, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок, 1; ) про визнання відсутнім права вимоги задовольнити повністю.

2.Визнати відсутнім права вимоги у Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ і кореспондуючого обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР щодо вивезення вантажів з критого складу на причалі №43, літ. Ю інв. №057000, площею 3221,70 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Гефта Миколи, 3/2 за Договором про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024 року, з підстав поновлення дії Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за №ДФ-89.

3.Стягути з Державного підприємства ОДЕСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ (65082, Україна, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок, 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР (65026, Україна, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок, 1а, офіс, 309; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР (65026, Україна, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок, 1а, офіс, 309; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" (79057, м. Львів, вул. Сельських 10; ) витрати по сплату судового збору у розмірі 2466,00 грн.

Повне рішення складено 25 червня 2025 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко