РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2025Справа № 910/3941/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Бетон маркет"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Геос-УКБ

про стягнення 45821,53 грн.

без виклику (повідомлення) представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Бетон маркет" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Геос-УКБ про стягнення за договором поставки товару від 01.02.2021 № 01/02(21) нарахованих за період з 20.06.2024 по 19.03.2025 трьох процентів річних у розмірі 7873,79 грн. та 37947,74 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2025 відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

У відзиві на позовну заяву (із урахуванням заяви про виправлення описки) відповідач наголосив, що сума основного боргу утворилася внаслідок поставки товару на об`єкт будівництва відповідача, розташований у м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 90. При цьому, відповідач сплачував за поставлений товар до 21.02.2022, проте господарська діяльність відповідача була припинена внаслідок початку воєнних дій, що є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами. Крім того, відповідач просив урахувати, що в добровільному порядку після ухвалення рішення у справі №910/9387/24 сплачував борг та намагався урегулювати ситуацію мирним шляхом. Поряд із цим, у відзиві вказано, що позивачем включено 20.06.2024 для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат як у даній справі, так і у справі №910/9387/24. Також, три проценти річних та інфляційні втрати нараховані позивачем більше ніж за 3 роки. Одночасно, відповідач просив застосувати строк позовної давності.

У відповіді на відзив позивач зауважив, що визначені ст. 257 ЦК України строки позовної давності продовжені на час карантину та на період воєнного стану.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2021 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено Договір поставки товару № 01/02(21) (надалі - Договір), згідно з пунктом 1.1. якого постачальник зобов`язується виготовити і поставити, а покупець прийняти та оплатити розчин цементний (ДСТУ БВ 2.7-43-96), іменований надалі "товар", найменування, кількість, асортимент якого вказуються сторонами в специфікації (-ях), рахунках, видаткових (товаротранспортних) накладних, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору поставка товару здійснюється на підставі видаткової накладної, оформленої відповідно до виданої покупцем довіреністю, товаротранспортних накладних (ТТН), які на будівельному об`єкті підписує представник покупця.

У пункті 4.3. Договору вказано, що покупець оплачує товар, що поставляється відповідно до умов цього договору поетапно за партію товару на умовах 100% передоплати кожної партії товару. Якщо за погодженням сторін товар буде поставлений без попередньої оплати покупець сплачує поставлену парію товару протягом 5 банківських днів з моменту її отримання.

До вказаного договору 01.02.2021 сторонами підписана Специфікація №1, в якій додатково узгоджені асортимент та вартість товару, вартість послуг по його доставці, місце доставки.

На виконання умов договору від 01.02.2021 № 01/02(21) позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1098140,08 грн., із якої відповідачем сплачено 668926,60 грн.

Дані обставини встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №910/9387/24.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №910/9387/24 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 429 213,48 грн., суму пені в розмірі 35 815,95 грн., суму 3% річних в розмірі 38 224,00 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 168 860,99 грн., суму судового збору в розмірі 10 081,72 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 у справі №910/9387/24 залишено без змін.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

Із матеріалів справи слідує, що відповідач у період із 16.01.2025 до 25.02.2025 сплатив на рахунок позивача основний борг за договором від 01.02.2021 № 01/02(21) у сумі 400073,60 грн.

При цьому, залишок суми основного боргу в розмірі 29139,88 грн. стягнуто 19.03.2025 приватним виконавцем у примусовому порядку.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

При цьому, наявність чи відсутність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора його права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/8132/17.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем погашено основний борг у розмірі 429 213,48 грн. за договором поставки від 01.02.2021 № 01/02(21) шляхом сплати грошових коштів у розмірі 150000 грн. 16.01.2025; 75000 грн. 22.01.2025; 75000 грн. 29.01.2025; 50000 грн. 14.02.2025; 50073,60 грн. 25.02.2025 та 29139,88 грн. 19.03.2025 року.

При цьому, нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних у межах справи № 910/9387/24 здійснено позивачем до 20.06.2024 року.

Із розрахунку позивача в даній справі слідує, що позивач нарахував на суми боргу з урахуванням часткових оплат за період з 21.06.2024 до 18.03.2025 три проценти річних у розмірі 7 873,79 грн. та 37 947,74 грн. інфляційних втрат.

Суд зауважує, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше пів місяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Натомість, позивачем не враховано відповідну методику розрахунку інфляційних втрат за період із 21.06.2024 до 15.01.2025, оскільки здійснено індексацію суми боргу в розмірі 429 213,48 грн. у тому числі з урахуванням індексу інфляції у січні 2025 року. Утім, період прострочення виконання грошового зобов`язання в січні 2025 року становив рівно 15 днів, відтак за такий неповний місяць інфляційна складова за січень 2025 року на всю суму боргу 429 213,48 грн. не повинна була враховуватися.

Отже, за арифметичним перерахунком суду, за період із 21.06.2024 до 15.01.2025 (із застосуванням індексів інфляції за місяці липень-грудень 2024 року) інфляційні втрати на суму боргу в розмірі 429 213,48 грн. складають 31 782,66 грн.

В іншій частині нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за перерахунком суду підлягають стягненню в заявленому позивачем розмірі.

Також судом прийняті до уваги посилання відповідача на надзвичайні обставини та припинення господарської діяльності внаслідок початку воєнних дій, що мало наслідком неможливість повного та своєчасного виконання договірних зобов`язань перед позивачем.

Згідно з частиною 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до п. 6.2. Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в разі настання форс-мажорних обставин, шо перешкоджають виконанню зобов`язань за договором, а термін виконання таких зобов`язань збільшується на весь період дії форс-мажорних обставин. Достатнім підтвердженням настання та терміну дії форс-мажорних обставин є довідка Торгово-промислової палати України. Сторона, яка опинилася під дією обставин непереборної сили, зобов`язана негайно письмово сповістити про це іншу сторону.

У той же час, відповідачем не долучено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що зумовили прострочення виконання зобов`язання саме за договором поставки від 01.02.2021 № 01/02(21). Також, відсутні докази припинення ведення відповідачем господарської діяльності, наявності тяжкого фінансового становища тощо.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з положеннями статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого тривала до 30.06.2023 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину".

Одночасно, відповідно до Закону України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено відповідний Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває й наразі.

Згідно з пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності був продовжений на час дії карантину та воєнного стану, в тому числі й щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, що входять до складу грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4500 грн. суд дійшов висновку про наступне.

На обґрунтування заявлених до розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачем долучено до матеріалів справи в копіях договір про надання правничої допомоги (юридичних послуг) від 24.03.2025, акт приймання-передачі послуг від 27.03.2025 на суму 4500 грн. та платіжну інструкцію від 27.03.2025 № 79 на суму 4500 грн.

Згідно з пунктом 2.1.1 договору за надання юридичних послуг за цим договором замовник зобов`язується сплатити виконавцю гонорар у наступних розмірах: за ознайомлення з матеріалами справи, підготовці позовної заяви, розрахунку позовних вимог, вироблення сканкопій документів, участі у справі в суді першої інстанції (за необхідності) 4500 грн.

Положення статті 126 ГПК України передбачають, що для цілей розподілу судових витрат суд враховує: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 5 статті 126 ГПК України в разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 статті 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив урахувати, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є неспівмірними з виконаною роботою, складністю справи, витраченим адвокатом часом на надання правової допомоги, та підлягають зменшенню до реального та фактичного обсягу наданої правової допомоги.

Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Оцінюючи заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, суд виходить з того, щоб відповідні витрати не мали надмірний характер, а також відповідали критеріям співмірності, розумності та обґрунтованості такого розміру з урахуванням обставин справи.

Отже, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру витрат та конкретні обставини справи, суд дійшов висновку зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката до 2500 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Бетон маркет" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Геос-УКБ (03035, м. Київ, вул. Петрозаводська, буд. 2А; ідентифікаційний код 38825398) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Бетон маркет" (70435, Запорізька обл., Запорізький район, смт. Балабине, вул. Шкільна, буд. 48-А; ідентифікаційний код 41293687) 7 873 (сім тисяч вісімсот сімдесят три) грн. 79 коп. трьох процентів річних та 32415 (тридцять дві тисячі чотириста п`ятнадцять) грн. 78 коп. інфляційних втрат, 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 43 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 2198 (дві тисячі сто дев`яносто вісім) грн. 18 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Полякова