ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1603/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Крутькової В.О., розглянувши у відкритому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства ВЕРЕСЕНЬ

до:

відповідача-1- Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО-ЗАХИСТ

відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю МІЛАН-С

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача - Лоскутов С.

До суду 23.04.2025 через підсистему Електронний суд надійшла позовна заява Приватного підприємства ВЕРЕСЕНЬ до Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО-ЗАХИСТ, Товариства з обмеженою відповідальністю МІЛАН-С про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 06/01/25-1 від 06.01.2025, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю АГРО-ЗАХИСТ та Товариством з обмеженою відповідальністю МІЛАН-С.

Ухвалою від 28.04.2025 позов залишено без руху.

29.04.2025, у встановлений строк, до суду надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 05.05.2025 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 04.06.2025.

Відповідачі отримали ухвалу 07.05.2025 в електронних кабінетах.

Відповідач-2 18.05.2025 у встановлений строк подала відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що його право порушено спірним договором.

Відповідач-1 в засідання не прибув, відзиву не надав.

Ухвалою від 04.06.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 25.06.2025.

Розглянувши матеріали справи, суд

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (відповідач-1, Постачальник) і Приватним підприємством «ВЕРЕСЕНЬ» (позивач, Покупець) було укладено:

- Договір поставки № 126 від 18.04.2018 року,

- та Договір поставки № 123 від 16.04.2019 року.

Так, згідно з п. 1.1 Договору № 126 та № 123, в терміни визначені Договором, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця продукцію виробничо- технічного призначення, а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ», повністю виконало зобов`язання передбачені умовами Договорів поставки, передало продукцію визначену у додатках, що підтверджується оформленими видатковими накладними.

Однак, всупереч умовам Договорів поставки, Приватним підприємством «ВЕРЕСЕНЬ» не були виконані взяті на себе зобов`язання: не в повному обсязі здійснена оплата за поставлену продукцію.

Неналежне виконання Приватним підприємством «ВЕРЕСЕНЬ» своїх зобов`язань за Договором № 126 від 18.04.2018 року та Договором № 123 від 16.04.2019 року перед Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» стало підставою для звернення останнього до Господарського суду Одеської області з позовною заявою для захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

23 червня 2020 року Господарським судом Одеської області було винесено рішення у справі № 916/3423/19, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» до відповідача Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» про стягнення 3 984 415,52 грн. задоволено. Вирішено стягнути з Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» (67353, Одеська область, Березівський район, с. Мар`янівка , вул. Леніна, будинок №3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (65031, м. Одеса, вул. Проценка, 23/4; Код ) заборгованість за Договором №126 від 18.04.2018р. у розмірі 1 351 364 / один мільйон триста п`ятдесят тисяч триста шістдесят чотири/ грн. 29 коп., з яких: основний борг 1 063 070 / один мільйон шістдесят три тисячі сімдесят/ грн. 94 коп., пеня 185 185 / сто вісімдесят п`ять тисяч сто вісімдесят п`ять / грн. 97 коп., інфляційні збитки 69 460 / шістдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят/ грн. 20 коп., 3% річних 33 647 / тридцять три тисячі шістсот сорок сім/ грн. 18 коп. та заборгованість за Договором №123 від 16.04.2019р. у розмірі 2 633 051 /два мільйони шістсот тридцять три тисячі п`ятдесят одну/ грн. 23 коп., з яких: основний борг 2 583 370 /два мільйони п`ятсот вісімдесят три тисячі триста сімдесят/ грн. 12 коп., пеню 45 652 / сорок п`ять тисяч шістсот п`ятдесят дві/ грн. 92 коп., З % річних 4 028 / чотири тисячі двадцять вісім/ грн. 19 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 59 766 /п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят шість / грн. 23 коп.

11 січня 2021 року Південно-західний апеляційний господарський суд виніс постанову у справі № 916/3423/19, якою апеляційну скаргу Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» задовольнив частково. Вирішено рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020 у справі №916/3423/19 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 90531,58 грн пені, 40661,30 грн інфляційних втрат та 23458,88 грн 3% річних скасувати, у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» до Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» задовольнити частково. Стягнути з Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО- ЗАХИСТ» 3646441,06 грн основного боргу, 140307,31 грн пені, 28798,90 грн інфляційних втрат. 14216,49 грн 3% річних та 57446,46 грн судового збору за подання позовної заяви. У задоволенні решти позовних вимог відмовити». Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» на користь Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» 3585,97 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Доручено Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

На підставі вищевизначеної постанови Господарським судом Одеської області 20 січня 2021 року був виданий наказ, що перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурки В.В. за номером АСВП: 73333879.

Отже, заборгованість покупця перед постачальником за постачання товару за цим договором була предметом розгляду господарського спору у справі № 916/3423/19.

06.01.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» відступило належні йому права вимоги за Договором поставки № 126 від 18.04.2018 року та Договором поставки № 123 від 16.04.2019 року Товариству з обмеженою відповідальністю «МІЛАН-С» (відповідач-2), про що було укладено договір відступлення права вимоги № 06/01/25-1 від 06 січня 2025 року.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обрати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач зазначає, що він як заінтересована особа, заперечує дійсність спорюваного договору на підставах, встановлених законом.

Так, 06.01.2025р. Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (Кредитор) відступило належні йому права вимоги за Договором поставки № 126 від 18.04.2018 року та Договором поставки № 123 від 16.04.2019 року Товариству з обмеженою відповідальністю «МІЛАН-С» (Новий кредитор), про що було укладено договір відступлення права вимоги №06/01/25-1 від 06 січня 2025р (далі - Договір).

Згідно розділу першого цього Договору, предметом даного Договору є відступлення Кредитором на користь Нового кредитора права вимоги у порядку та на умовах, передбачених даним Договором.

З моменту підписання цього Договору Кредитор відступає, а Новий кредитор приймає право вимоги до Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» (Боржник) на загальну суму у розмірі 8 181 323,15 грн., яка складається з:

- залишку заборгованості за зобов`язаннями згідно постанови Південно-західного апеляційного господарського суду у справі № 916/3423/19 від 11.01.2021р. в розмірі 2 629 681,19 гривень;

- заборгованості по нарахованим 3% річних на дату відступлення права вимоги у розмірі 365772.93 гривень;

- заборгованості по інфляційним втратам на дату відступлення права вимоги у розмірі 1591033,27 гривень; - заборгованості по штрафним санкціям (подвійна ставка НБУ) на дату відступлення права вимоги у розмірі 3594835,76 гривень;

Відповідно до пункту 1.6 Договору Новий кредитор набуває статус правонаступника Кредитора відповідно до чинного законодавства України у судовій справі № 916/3423/19 та у виконавчому провадженні, які пов`язані с правом вимоги.

Відповідно до ч.1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Проте предметом оспорюваного договору є уступка права вимоги за рішенням Господарського Суду Одеської області від 16.06.2017 року по справі № 916/3423/19, за яким з ПП «ВЕРЕСЕНЬ» на користь ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» стягнуто не лише суму заборгованості за договором поставки, а й судові витрати по справі.

При цьому умовами спірного договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання саме рішення суду.

Відповідно до Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у встановленому законом порядку.

Оскільки виконання рішення суду є невід`ємною стадією правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов`язанні, вирішується виключно судом у встановленому порядку.

Заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Отже при укладенні оспорюваного договору відповідачі, не замінюючи кредитора у зобов`язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка прав стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

При цьому умовами спірного договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання саме рішення суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України в редакції Закону України №1401-VШ від 02.06.2016р. судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Оскільки виконання рішення суду є невід`ємною стадією правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов`язанні, вирішується виключно судом у встановленому порядку.

Заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду рішень господарських судів у справах зі спорів про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (постанова ВСУ від 19.08.2014 у справі №923/945/13).

Аналізуючи вищенаведені норми, позивач вважає, що передача права вимоги виконання рішення господарського суду не є відступленням права вимоги у зобов`язання за правочином у розумінні ст. 512 ЦК України, оскільки йдеться про відступлення права вимоги кредитора іншій особі, а не про уступку цій особі права стягнення за рішенням суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.01.2025 у справі № 916/3423/19 замінено вибулого стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (65031, м. Одеса, вул. Проценка, 23/4; ) на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛАН-С» (65012, Одеська обл., м. Одеса, вул. Армійська, буд.; 18а, ) з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 20 січня 2021 року № 916/3423/19, що виданий на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020 року та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 року у справі № 916/3423/19, що набрала законної сили 11.01.2021 року.

Суд враховує, що позивач не є стороною договору про відступлення права вимоги №06/01/25-1 від 06.01.2025, який він просить визнати недійсним.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2022 року у справі № 912/2007/18, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі No 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення його прав та інтересів, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 червня 2025 р.

Суддя В.В. Литвинова