ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 червня 2025 року Справа № 903/143/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Асторія Вест Груп», м. Луцьк

до відповідача 1: Луцької міської ради, м. Луцьк

до відповідача 2: Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради, м. Луцьк

про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно

Суддя Шум М.С.

Секретар судового засідання Тимощук М.П.

Представники сторін:

від позивача: Шваліковська В.А.

від відповідачів: н/з

встановив: 10.02.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява (сформована 07.02.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю «Асторія Вест Груп» до Луцької міської ради, Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради про визнання права власності на офісну будівлю та склади/літера Ц-3/ загальною площею 2 305,20 кв.м., що знаходиться за адресою Волинська обл., м. Луцьк, вул. Рівненська, буд. 76-а та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :34:069:0152 площею 0,4974 га, реєстраційний номер 101.

Ухвалою суду від 14.02.2025 (суддя Бідюк С. В.) позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Асторія Вест Груп» до Луцької міської ради, Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради про визнання права власності залишено без руху, встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Асторія Вест Груп» строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання суду впродовж 10-ти календарних днів з дня одержання цієї ухвали:

- інформації щодо ідентифікаційного коду Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради; наявності/відсутності зареєстрованого електронного кабінету;

- докази надіслання позовної заяви і доданих до неї документів Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради (з врахування ст.ст. 6, 42 ГПК України)

21.02.2025 від ТОВ «Асторія Вест Груп» надійшла заява про усунення недоліків згідно з якою позивач надає докази надсилання позовної заяви з додатками Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради.

Крім того, позивач повідомляє, що у Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради відсутній ідентифікаційний код, а також відсутній кабінет в електронному суді.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви №903/143/25 розприділено судді Шуму М. С.

Ухвалою суду від 28.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.Підготовче засідання призначено на 01.04.2025 на 11:15 год.

Станом на 01.04.2025 на адресу суду відзиву, клопотань та заяв від відповідачів не надходило. Водночас, про дату та час розгляду справи відповідачі були належним чином повідомлені.

В судовому засіданні 01.04.2025 представник позивача зазначив, що надав суду усі наявні докази по справі, не заперечує щодо переходу розгляду справи на по суті.

Господарський суд протокольною ухвалою від 01.04.2025 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 06.05.2025 на 11год. 40 хв.

Ухвалою суду від 06.05.2025 розгляд справи відкладено на 03.06.2025.

Представник позиача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю та додатково зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю АСТОРІЯ ВЕСТ ГРУП у 2022 році стало власником земельної ділянки з кадастровим № :34:069:0152 площею 0,4974 га, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область», земельної ділянки з кадастровим № :34:069:0151, площею 0,384 га, яка знаходиться за адресою м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область, та об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область», із відсотком готовності 52%.

Станом на 2025 рік ТОВ АСТОРІЯ ВЕСТ ГРУП завершило будівництво «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» літера Ц-3. Зазначив, що позивач позбавлений можливості визнати та зареєструвати право власності на завершений об`єкт нерухомого майна, окрім як за рішенням суду.

Відповідачі уповноважених представників в судове засідання 03.06.2025 повторно не направили, додаткових пояснень суду не надали, водночас були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку ухвали суду від 28.02.2025, від 01.04.2025 та від 06.05.2025 до електронного кабінету відповідачів (а.с. 122, 126, 130).

Суд звертає увагу, що ухвалою суду від 06.05.2025 явка в судове засідання представників сторін обов`язковою не визнавалась.

Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.05.2019 року у справі № 0870/8014/12, щодо того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставин справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд встановив наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги заявлені до Луцької міської ради та Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради спрямовані на визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в порядку ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

З матеріалів справи судом встановлено, що у 2015 році ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» придбало земельну ділянку КН № :34:069:0112 за адресою м. Луцьк, вул. Рівненська, 76А площею 0,8814 га, цільове призначення: « 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.»

10.08.2016 ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» було отримано Містобудівні умови і обмеження забудови за № 370-76а-16(м) «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» вказаної земельної ділянки з КН :34:069:0112.

22.08.2016 за № ВЛ 06 Відділом Державного архітектурного будівельного контролю Луцької міської ради зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область, подану ТОВ «АМРІТА ПЛЮС».

У 2016 році ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» розпочато будівництво вищевказаного об`єкту на земельній ділянці КН № :34:069:0112.

У 2019 році за ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» ступінь готовності 52 %, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 193285714.

У 2020 році ТОВ Амріта Плюс було поділено земельну ділянку КН № :34:069:0112 на 2 окремі земельні ділянки:

- кадастровий номер № :34:069:0152 площею 0,4974 га на якій знаходиться будівництво;

- кадастровий номер № :34:069:0151, площею 0,384 га - вільна від забудови.

В червні 2021 року із ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» було виділено ТОВ «АМРІТА ЗАХІД». Згідно «Розподільчого балансу станом на 25.05.2021 року Активів і пасивів ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» (код ЄДРПОУ - 36959432), які передаються ТОВ «АМРІТА ЗАХІД», що створюєтся в результаті виділу» та «Змін і доповнень № 1» до згаданого Розподільчого балансу, в процесі виділу, право власності на обидві земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва із ступенем готовності 52% перейшло від ТОВ «АМРІТА ПЛЮС» до ТОВ «АМРІТА ЗАХІД».

ТОВ «АМРІТА ЗАХІД» у червні 2021 року зареєструвало за собою право власності на :

- земельну ділянку з кадастровим № :34:069:0152 площею 0,4974 га, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 261098741 від 11.06.2021 р.);

- вільну від забудови земельну ділянку з кадастровим № :34:069:0151, площею 0,384 га (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 261092982 від 11.06.2021 р.);

- об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» літера Ц-3 із відсотком готовності 52% (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 260708512 від 09.06.2021 р.).

Згодом в січні 2022 р., в процесі приєднання ТОВ «АМРІТА ЗАХІД» до ТОВ «АСТОРІЯ ВЕСТ ГРУП», відповідно до пункту 2 Передавального акту активів і пасивів від 05.01.2022 року, в якості активів до ТОВ «АСТОРІЯ ВЕСТ ГРУП» передалися наступні об`єкти нерухомого майна:

- земельна ділянка з кадастровим № :34:069:0152 площею 0,4974 га, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 295959962 від 24.01.2022 р.);

- вільну від забудови земельну ділянку з кадастровим № :34:069:0151, площею 0,384 га (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 295962674 від 24.01.2024 р.);

- об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область» літера Ц-3 із відсотком готовності 52% (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 295966420 від 24.01.2022 р.).

Таким чином, в січні 2022 року ТОВ АСТОРІЯ ВЕСТ ГРУП (надалі- Позивач) набуло у приватну власність земельну ділянку з кадастровим № :34:069:0152 площею 0,4974 га, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область», вільну від забудови земельну ділянку з кадастровим № :34:069:0151, площею 0,384 га, об`єкт незавершеного будівництва «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область».

Додатково зазначає, що після набуття права власності було продовжено добудову цього об`єкту незавершеного будівництва, який на даний час повністю завершений будівництвом та готовий до прийняття в експлуатацію.

В матеріалах справи наявна заява від 25.10.2023, а саме: звернення Позивача через Портал Єдиної державної електронної системи в сфері будівництва про внесення змін до містобудівних умов і обмежень 10.08.2016 р. за № 370-76а-16 (м), пов`язаних із зміною забудовника та зміною кадастрового номера земельної ділянки, на якій здійснюється забудова, водночас залишена без відповіді.

Позивач зазначає, що листом за № 28-9/13/2024 від 12.03.2024 року Відділ державного архітектурного контролю Луцької міської ради відмовив у прийнятті в експлуатацію об`єкта «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область». у зв`язку з тим, що «згідно пункту 3-1 Постанови КМУ від 13.04.2011 № 461 документи для прийняття об`єктів у експлуатацію, здійснюється виключно в електронній формі через електронний кабінет або іншу державну інформаційну систему, інтегровану з електронним кабінетом, користувачем якої є замовник, також уточнено, що внесення змін до декларації про початок будівельних робіт чинним законодавством не передбачено внесення змін в частині поділу та зміни земельної ділянки, та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на об`єкт за рішенням суду на підставі Декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду".

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу свої специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: завершення будівництва; прийняття до експлуатації; державна реєстрація.

Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Таким чином, поняття "об`єкт незавершеного будівництва" (частина 3 статті 331 ЦК України) та "самочинно збудований об`єкт" (частина 1 статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 916/633/19.

Відповідно до змісту частини 4 статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2022 у справі № 369/14226/18.

З матеріалів справи вбачається та позивачем визнається, що спірну добудову збудовано без документа, який дає право виконувати будівельні роботи (тобто з порушенням вимог нормативно-правових актів), отже, вона (добудова) є самочинно збудованим об`єктом, а не є об`єктом незавершеного будівництва, та на допоміжну будівлю може бути визнано право власності за рішенням суду виключно на підставі статті 376 ЦК України.

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року справа №306/2140/17, від 18 лютого 2019 року справа №308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року справа №727/720/17, від 07 лютого 2018 року справа №127/18746/15-ц.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (ст. 95 Земельного кодексу України), особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

У частині 4 статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частинами 3, 5 статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, будівля, що розташована за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Рівненська, буд. 76-а та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :34:069:0152 площею 0,4974 га, реєстраційний номер 101, є сформованою та обліковується в категорії земель з цільовим призначенням « 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.» Категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання - для обслуговування адміністративних та господарських будівель .

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Верховний суд у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц зазначає, що вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

Крім того, Верховний Суд наголошує, що на підставі частини 3 статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України). Суд першої інстанції не врахував, що технічне обстеження, звіт про яке наявний в матеріалах справи, встановлює технічний стан будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта. Тобто наявність звіту про технічне обстеження не є доказом відсутності порушень будівельних норм, а лише встановлює технічну можливість експлуатації.

В свою чергу встановити наявність або відсутність відхилень від вимог державних будівельних норм можливо тільки за результатами експертизи проектів будівництва в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів від 11.05.2011 № 560.

Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Так, позивачем до суду не надано і матеріали даної справи не містять результатів експертизи проекту будівництва, як доказ відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, тому відсутні умови для визнання права власності на них на підставі рішення суду.

Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, а також постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19.

Щодо наявності спору суд зазначає, що листом за № 28-9/13/2024 від 12.03.2024 року Відділ державного архітектурного контролю Луцької міської ради відмовив у прийнятті в експлуатацію об`єкта «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область». у зв`язку з тим, що «згідно пункту 3-1 Постанови КМУ від 13.04.2011 № 461 документи для прийняття об`єктів у експлуатацію, здійснюється виключно в електронній формі через електронний кабінет або іншу державну інформаційну систему, інтегровану з електронним кабінетом, користувачем якої є замовник, також уточнено, що внесення змін до декларації про початок будівельних робіт чинним законодавством не передбачено внесення змін в частині поділу та зміни земельної ділянки, та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на об`єкт за рішенням суду на підставі Декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду".

Відтак вбачається невідповідність інформації щодо земельної ділянки на якій збудовано спірний об`єкт, проте не спір про визнання права власності за ТзОВ "Асторія Вест Груп" на об`єкт «Нове будівництво офісної будівлі та складів у м. Луцьку по вул. Рівненська, 76а, Волинська область»

Позовних вимог щодо незаконності відмови Відділу державного архітектурного контролю Луцької міської ради позивачу суду не надано.

Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеногопитання.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, зроблена ним у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц.

Таким чином, визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів у підтвердження протилежного та вищенаведених висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233,237-238 ГПК України, суд-

вирішив:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Асторія Вест Груп» до Луцької міської ради та Департаменту містобудування, земельних ресурсів та реклами Луцької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - відмовити .

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено

18.06.2025

Суддя Микола ШУМ