ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2025 р. Справа№ 910/8416/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Мальченко А.О.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Романенко К.О.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 10.06.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.02.2025 (повний текст складено 11.03.2025)

у справі № 910/8416/23 (суддя Л.Г. Пукшин)

за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури

в інтересах держави

до 1) Київської міської ради

2) Обслуговуючого кооперативу «Автокооператив по будівництву

та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних

засобів громадян Деснянського району міста Києва

«РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ»

третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяна Миколаївна

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради та до Обслуговуючого кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київської міської ради від 23.06.2022 №4864/4905 Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» передано в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер: :62:701:0030) для експлуатації та обслуговування автостоянки на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.

На виконання зазначеного рішення між відповідачами був укладений договір оренди земельної ділянки 20.12.2022. За твердженням прокурора, спірне рішення прийнято, а договір оренди укладений в порушення законодавства, у зв`язку із чим вказане рішення підлягає визнанню недійсним та скасуванню, а договір оренди - недійсним.

У підготовчому засіданні 06.09.2023 суд першої інстанції у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення до участі у даній справі Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяни Миколаївни у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

27.09.2023 представником відповідача-2 через канцелярію суду подано клопотання про залучення третіх осіб, а саме: залучення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - власників об`єктів нерухомого майна, розташованих на території Автокооперативу на спірній земельній ділянці в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 та залучення Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1.

У підготовчому засіданні 01.11.2023 суд першої інстанції у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про долучення до матеріалів справи поданого відповідачем-2 додаткового доказу та про часткове задоволення клопотання відповідача-2 про залучення третіх осіб; залучено до участі у справі Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача-1.

23.10.2024 до відділу діловодства місцевого господарського суду Першим заступником керівника Київської міської прокуратури подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої прокурор просить суд:

- Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 23.06.2022 №4864/4905 «Про передачу Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автостоянки на АДРЕСА_1 »;

- Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,7824 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :62:701:0030), укладений між Київською міською радою та Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ», який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі 20.12.2022 за № 600;

- Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.12.2022, індексний номер 65851447, та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по АДРЕСА_1 , припинивши вказане право Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ»;

- Зобов`язати Обслуговуючий кооператив «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по АДРЕСА_1 у стані, придатному для її подальшого використання, а Київську міську раду - прийняти вказану земельну ділянку;

- Зобов`язати Обслуговуючий кооператив «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_1 площею 21,3 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по АДРЕСА_1 .

- Зобов`язати Обслуговуючий кооператив «Автокооператив по 13 будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_2 площею 104,9 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по АДРЕСА_1 ;

- Зобов`язати Обслуговуючий кооператив «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_3 площею 70,7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по АДРЕСА_1 .

У підготовчому засіданні 20.11.2024 місцевим господарським судом у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття заяви прокурора про зміну предмета позову.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі №910/8416/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що чинним земельним законодавством передбачено виключне право власника нерухомого майна на отримання в оренду земельної ділянки, на якій воно розташоване без проведення земельних торгів.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що прокурором не доведено порушення Київською міською радою принципу раціонального використання землі у зв`язку з наданням земельної ділянки надмірною площею в порівнянні з площею нерухомого майна ОК «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ», яке стало підставою для надання земельної ділянки обслуговуючому кооперативу поза процедурою аукціону.

За висновками суду першої інстанції на земельній ділянці розміщене нерухоме майно відповідача-2, а також інших фізичних осіб, а тому вимога про повернення земельної ділянки та приведення її у придатний для подальшого використання стан, порушує право власності відповідача-2 та інших фізичних осіб, на нерухоме майно, що свідчить про не ефективність обраного позивачем способу захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свої вимови тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Обслуговуючому кооперативу «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» або будь- яким іншим особам для будівництва об`єктів нерухомості (гаражів) не надавалась, у зв`язку з чим нерухоме майно - гараж № НОМЕР_1 площею 21,3 кв.м., гараж № НОМЕР_2 площею 104,9 кв.м., гараж № НОМЕР_3 площею 70,7 кв.м. є об`єктами самочинного будівництва. Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного.

За твердженнями скаржника, спірну земельну ділянку передано Обслуговуючому кооперативу «РЕМТОРГСЕРВІС- ІНВЕСТ» для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкту дорожнього сервісу, а не для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які належать на праві власності обслуговуючому кооперативу, у зв`язку з чим останній міг набути право оренди землі відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України виключно на конкурентних засадах (земельних торгах).

За доводами скаржника, розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням, а розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі, споруди визначається з урахуванням чинних нормативних документів в галузі будівництва, санітарних норм та правил.

Узагальнені доводи пояснень на апеляційну скаргу

Від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній зазначає, що відомості про набуття, зміну чи припинення права власності на відповідну земельну ділянку підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та надходять до Державного земельного кадастру автоматично на підставі інформації з Державного реєстру речових прав, наданої у порядку електронної інформаційної взаємодії від органів та суб`єктів, які здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання 10.06.2025 з`явився прокурор та представник відповідача-1, представники позивача, відповідача-2 та третіх осіб-1, 2 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (ухвали суду від 10.04.2025, 20.05.2025) до їх електронних кабінетів.

Обслуговуючий кооператив «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» теж належно повідомлено про час та місце розгляду справи, оскільки кореспонденція направлялась за адресою, яка вказана у позовній заяві, у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, що підтверджується реєстром поштових відправлень суду, а саме: АДРЕСА_1.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, Київська міська прокуратура зверталась до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради з листами №15/1-314ВИХ-22 від 15.06.2022 та №15/1-54ВИХ-23 від 25.01.2023, якими повідомляла про виявлені порушення інтересів держави, просила надати інформацію щодо усунення таких порушень законодавства та інформувала, що у разі їх неусунення прокурор буде звертатись до суду з позовом в інтересах держави самостійно.

У відповідь на вказані листи Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради від 03.02.2023 №05716-1373 повідомив прокуратуру, що Київська міська рада та Департамент не планують вживати заходи для скасування вищевказаного Київської міської ради та визнання недійсним укладеного на його виконання договору оренди земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 зазначив, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Тобто прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави, як самостійного позивача.

Рішенням Київської міської ради від 23.06.2022 №4864/4905 «Про передачу Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» передано Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2021 (номер запису про право власності 45543040) та 13.12.2021 (номери запису про право власності 45730702, 45730013) (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, заява ДЦ від 23.12.2021№64035-01-03, справа №439445819).

На виконання вказаного рішення, 22.12.2022 між Київською міською радою (далі - орендодавець) та Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» (далі - орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М., зареєстрований в реєстрі за №600 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 23.06.2022 за №4864/4905 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди/земельна ділянка), визначену цим договором, для експлуатації та обслуговування автостоянки, яка перебуває у комунальній власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно до пункту 2.1. договору об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 23.06.2022 за №4864/4905 та цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками: - кадастровий номер - :62:701:0030; - місце розташування - АДРЕСА_1; - категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; - цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для експлуатації та обслуговування автостоянки); - розмір (площа) - 0,7824 га.

Договір укладено на 15 років (п. 3.1 договору).

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.12.2022, індексний номер 65851447, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки.

При цьому, згідно відомостей з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовано об`єкти нерухомості, які належать відповідачу-2 на праві власності, а саме: гараж № НОМЕР_1 загальною площею 21, 3 кв.м., гараж НОМЕР_2 загальною площею 104,9 кв.м., гараж № НОМЕР_3 загальною площею 70,7 кв.м.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання незаконним та скасування рішення, а також визнання недійсним договору, зобов`язання відповідача-2 повернути територіальній громаді земельну ділянку у придатному для використання стані, а також знести самочинно збудовані на ній об`єкти нерухомості.

Зокрема, як на підставу протиправності вказаного рішення прокурор посилається на те, що надання у користування товариству спірної земельної ділянки відбулося з порушенням вимог Земельного кодексу України, а саме без дотримання процедури проведення земельних торгів. Також, прокурор вказує, що площа земельної ділянки, яку передано кооперативу в оренду значно перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розташовано.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», якою визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Згідно з частиною 3, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вказує прокурор, інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як дійсного власника землі, що є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Київська міська рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, при прийнятті оскаржуваного рішення та укладення договору оренди, внаслідок допущених порушень розпорядилась земельною ділянкою поза конкурентними засадами, а відтак діяла всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, і держави.

Разом з цим, повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками, відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, наділена саме Київська міська рада, яка за висновком прокурора і допустила порушення вимог закону, а саме прийняла оспорюване рішення всупереч інтересів територіальної громади та держави, що виключає можливість здійснення нею захисту законних інтересів держави у спірних правовідносинах у спосіб, який обрав прокурор.

Отже, в даному випадку відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, тому суд вважає, що прокурор діє як самостійний позивач і не здійснює представництво інтересів держави в особі будь-якого з державних органів, що виконують функції контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Разом з цим, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статті 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З матеріалів справи вбачається, що Київська міська прокуратура зверталась до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради з листами №15/1-314ВИХ-22 від 15.06.2022 та №15/1-54ВИХ-23 від 25.01.2023, якими повідомляла про виявлені порушення інтересів держави, просила надати інформацію щодо усунення таких порушень законодавства та інформувала, що у разі їх неусунення прокурор буде звертатись до суду з позовом в інтересах держави самостійно.

У відповідь на вказані листи Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради від 03.02.2023 №05716-1373 повідомив прокуратуру, що Київська міська рада та Департамент не планують вживати захоти для скасування вищевказаного Київської міської ради та визнання недійсним укладеного на його виконання договору оренди земельної ділянки.

Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

За вказаних обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва прокурором інтересів держави в суді в даній справі в особі позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 23.06.2022 №4864/4905 «Про передачу Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» передано Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІСІНВЕСТ» в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) для експлуатації та обслуговування автостоянки (код виду цільового призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.12.2021 (номер запису про право власності 45543040) та 13.12.2021 (номери запису про право власності 45730702, 45730013) (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, заява ДЦ від 23.12.2021 № 64035-01-03, справа №439445819).

На виконання вказаного рішення, 20.12.2022 між Київською міською радою (далі - орендодавець) та Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» (далі - орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М., зареєстрований в реєстрі за №600 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 23.06.2022 за №4864/4905 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди/земельна ділянка), визначену цим договором, для експлуатації та обслуговування автостоянки, яка перебуває у комунальній власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно до пункту 2.1. договору об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 23.06.2022 за №4864/4905 та цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками:

- кадастровий номер - :62:701:0030;

- місце розташування - АДРЕСА_1;

- категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення;

- цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для експлуатації та обслуговування автостоянки);

- розмір (площа) - 0,7824 га.

Договір укладено на 15 років (п. 3.1 договору).

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.12.2022, індексний номер 65851447, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки.

При цьому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовано об`єкти нерухомості, які належать відповідачу-2 на праві власності, а саме: гараж № НОМЕР_1 загальною площею 21, 3 кв.м, гараж НОМЕР_2 загальною площею 104,9 кв.м, гараж № НОМЕР_3 загальною площею 70,7 кв.м.

Враховуючи вищевикладене, прокурор стверджує, що спір у справі виник у зв`язку з наявністю підстав для визнання незаконним та скасування рішення КМР, а також визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання відповідача-2 повернути територіальній громаді земельну ділянку у придатному для використання стані, а також знести самочинно збудовані на ній об`єкти нерухомості.

Зокрема, як на підставу протиправності вказаного рішення прокурор посилається на те, що надання у користування товариству спірної земельної ділянки відбулося з порушенням вимог Земельного кодексу України, а саме без дотримання процедури проведення земельних торгів. Також, прокурор вказує, що площа земельної ділянки, яку передано кооперативу в оренду значно перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розташовано.

За своєю правовою природою вищезазначене рішення Київської міської ради є актом ненормативного характеру (актом індивідуальної дії).

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 140, 143, 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачено, що:

- сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (ст. 25);

- виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск (п. 3 ч. 1. ст. 26 );

- виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (п. 15 ч. 1. ст. 26);

- виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення (п. 31 ч. 1 ст. 26);

- рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59);

- територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 1, 2, 5 ст. 60).

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Відповідно до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; будівництва, обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, мультимодальних терміналів, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Таким чином, чинним земельним законодавством передбачено виключне право власника нерухомого майна на отримання в оренду земельної ділянки, на якій воно розташоване без проведення земельних торгів.

Виходячи із системного аналізу положень частини 2 статті 124 і абзацу 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації виключно існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.

Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів. (Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №922/1323/20, від 01.04.2021 у справі №910/10500/19).

Матеріалами справи встановлено, що процедура передачі в оренду відповідачем-1 відповідачу-2 за оспорюваним рішенням від 23.06.2022 №4864/4905 земельної ділянки площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , передувало саме набуття відповідачем-2 у власність нерухомого майна загальною площею 196,9 кв.м., а саме:

- гараж НОМЕР_1 загальною площею 21,3 кв.м.;

- гараж НОМЕР_2 загальною площею 104,9 кв.м.;

- гараж НОМЕР_3 площею 70,7 кв.м.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.07.2017 за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_1 загальною площею 21,3 кв.м. по АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстровано за вказаною особою на підставі довідки від 25.06.2017 №91, виданої відповідачем-2, про членство ОСОБА_5 в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі.

09.12.2021 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі між ОСОБА_5 та Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» від 06.12.2021 №3396, №3397 в якості цільового внеску як члена кооперативу, зареєстровано за відповідачем-2.

21.11.2017 за ОСОБА_6 на підставі технічного паспорту від 14.11.2017 №14/1117-1 та довідки від 13.11.2017 №111, виданої відповідачем-2 зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_2 загальною площею 104,9 кв.м. по АДРЕСА_1 .

17.12.2021 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі між ОСОБА_6 та Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» від 13.12.2021 №3445, №3446, в якості цільового внеску як члена кооперативу, зареєстровано за відповідачем-2.

21.11.2017 за ОСОБА_6 на підставі технічного паспорту від 14.11.2017 №14/1117-2 та довідки від 13.11.2017 №112, виданої відповідачем-2 зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_3 загальною площею 70,7 кв.м по АДРЕСА_1 .

17.12.2021 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі акта приймання-передачі між ОСОБА_6 та Обслуговуючим кооперативом «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» від 13.12.2021 №3447, №3448, в якості цільового внеску як члена кооперативу, зареєстровано за відповідачем-2.

При цьому, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 73873740: зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_4 загальною площею 96,4 кв.м. по АДРЕСА_1 за Бондаренко Юрієм Миколайовичем на підставі договору купівлі-продажу №1428 від 24.11.2016. (т. 1 с. 60-61).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102950051: зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_5 загальною площею 54,8 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №1204 від 07.11.2017. (т. 1 с. 64).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102951973: зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_6 загальною площею 101,2 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №1207 від 07.11.2017. (т. 1 с. 65).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102024057: зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_7 загальною площею 138,3 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі довідки від 23.10.2017 №12, виданої відповідачем-2 (т. 1 с. 66).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 102022688: зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_8 загальною площею 114,6 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі довідки від 23.10.2017 №11, виданої відповідачем-2 (т. 1 с. 67).

Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності Київської міської ради на земельну ділянку на земельну ділянку: загальною площею 0,7824 га; кадастровий номер: :62:701:0030 (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства - для експлуатації та обслуговування автостоянки) зареєстровано 27.02.2020.

Отже, спірна земельна ділянка передавалась для експлуатації та обслуговування автостоянки на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення, код КВЦПЗ 12.04.), а не для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів дорожнього сервісу.

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Слід зазначити, що земельна ділянка як об`єкт цивільних прав, сформована саме площею 0,7824 га з присвоєнням кадастрового номеру :62:701:0030, і саме на цій земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, що належить відповідачу-2.

Стаття 134 Земельного кодексу України визначає, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; будівництва, обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, мультимодальних терміналів, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Таким чином, фабула статті передбачає відсутність підстав для набуття права користування земельною ділянкою на конкурентних засадах у разі наявності на земельній ділянці нерухомого майна особи. Тобто в даному випадку земельна ділянка як об`єкт цивільних прав сформована саме площею 0,7824 га, кадастровий номер :62:701:0030 і саме на цій земельній ділянці знаходиться нерухоме майно відповідача-2, що обґрунтовано дає підстави у кооперативу набути право оренди на підставі ч. 2 ст. 134 ЗК України.

При цьому, в своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає, що спірну земельну ділянку передано Обслуговуючому кооперативу «РЕМТОРГСЕРВІС- ІНВЕСТ» для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкту дорожнього сервісу, а не для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які належать на праві власності обслуговуючому кооперативу, у зв`язку з чим останній міг набути право оренди землі відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України виключно на конкурентних засадах (земельних торгах).

Однак, слід зазначити, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із класифікацією виду цільового призначення - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (код КВЦПЗ 12.04), а передача в оренду спірної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування автостоянки не суперечить її цільову призначенню.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин, розташування на спірній земельній ділянці належного відповідачу-2 нерухомого майна (нежитлових будівель), що зумовлює застосування щодо процедури надання земельної ділянки в оренду виняткового застереження, передбаченого абзацом 2 частини другої статті 134 Земельного кодексу України, виключає застосування суб`єктом права комунальної власності на землю конкурентних засад (земельних торгів) при продажу права на оренду спірної земельної ділянки.

Разом з цим, скаржник зазначає, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки у будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням, а розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі, споруди визначається з урахуванням чинних нормативних документів в галузі будівництва, санітарних норм та правил.

Доведення обставин, пов`язаних з обґрунтованістю землевпорядної документації, в тому числі щодо розміру земельної ділянки покладається на сторони в судовому процесі. При цьому відповідно до загальних засад господарського судочинства, визначених статтями 2, 13, 14, 74, 86, 237 Господарського процесуального кодексу України, позивач у справах зазначеної категорії повинен довести належними доказами ту обставину, що неналежними доказами є розроблений на замовлення відповідача проект землеустрою чи технічна документація із землеустрою, в яких власне і визначається конкретна площа земельної ділянки, необхідна орендарю для експлуатації та функціонування належної йому будівлі (ведення господарської діяльності). У той же час відповідно до тих же положень Господарського процесуального кодексу України на відповідача у справі покладається обов`язок доведення обґрунтованості та необхідності виділення земельної ділянки саме в такому розмірі.

Таким чином, сам по собі факт перевищення площі відведеної земельної ділянки над площею, займаною об`єктами нерухомості та необхідною для їх обслуговування, не може бути самостійною підставою для визнання такої передачі землі незаконною та задоволення відповідного позову. У зв`язку з цим, оскаржуючи законність передачі земельної ділянки у користування з мотивів неспівмірності площі відведеної земельної ділянки порівняно з площею будівлі, розташованої на цій земельній ділянці, саме позивач повинен належними і допустимими доказами довести розмір земельної ділянки, який є дійсно необхідним для обслуговування та експлуатації розміщеного на землі майна, що відповідає принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 Господарського процесуального кодексу України. (Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №922/1323/20).

Тобто, саме прокурор мав довести очевидну неспівмірність між об`єктом нерухомого майна та розміром земельної ділянки, яка виділялась для обслуговування такого об`єкта. Процес доведення в цьому випадку може здійснюватися з урахуванням, але не виключно: цільового та функціонального призначення об`єкту нерухомого майна; фактичного землекористування, яке склалось на момент придбання такого майна; Державних будівельних норм (за їх наявності) щодо мінімальних розмірів земельної ділянки (з огляду на вимоги санітарного, архітектурного, екологічного, протипожежного законодавства тощо); вимог раціонального землекористування; існуючої містобудівної документації; інших істотних факторів.

Однак, прокурором не доведено належними і допустимими доказами необхідності використання відповідачем-2 земельної ділянки у меншому розмірі, не зазначено норми права, що не врахована Київською міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення, не надано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують проведення обрахунку площі земельної ділянки необхідної для обслуговування нерухомого майна, що має визначатися виходячи з площі нерухомого майна, функціонального використання та інших умов відповідно до норм містобудування та санітарних норм і правил, яка на думку позивача є завищеною і повинна обчислюватись в конкретно зазначеному випадку.

Щодо вимог про визнання недійсним договору оренди земельною ділянки від 22.12.2022, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що оскільки відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №4864/4905 від 23.06.2022, на підставі якого оспорюваний договір оренди було укладено, вказаний правочин є таким, що не суперечить вимогам законодавства, а тому не підлягає визнанню недійсним.

Разом з цим, враховуючи що вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.12.2022, індексний номер 65851447 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030) по АДРЕСА_1 , припинивши вказане право відповідачу-2 є похідною вимогою, то остання не підлягає задоволенню з огляду на законність рішення Київської міської ради №4864/4905 від 23.06.2022.

Щодо вимог про повернення територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки у стані, придатному для її подальшого використання, зобов`язання прийняти вказану земельну ділянку та знесення самочинно збудованих на ній об`єктів нерухомості слід зазначити таке.

Так, відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження №12-14звг19) та багатьох інших.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України.

Частинами третьою-п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, у випадку наявності на земельній ділянці самочинного будівництва, належною вимогою позивача (власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво) має бути вимога про знесення такого самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 та постанові від 15.11.2023 в справі №916/1174/22).

Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається (постанова Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 904/4080/22).

Матеріалами справи підтверджується, що Київська міська рада передала в орендне користування земельну ділянку, на якій знаходиться майно відповідача-2, яке на думку прокурора є самочинно побудованим.

Однак, надання Київською міською радою відповідачеві-2 земельної ділянки площею 0,7824 га (кадастровий номер :62:701:0030), що розташована на АДРЕСА_1, під уже збудоване нерухоме майно на підставі правочинів, правомірність яких не спростовано, на підставі положень частини 3 статті 376 Цивільного кодексу України Обслуговуючий кооператив «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «РЕМТОРГСЕРВІС-ІНВЕСТ» набув право вимагати визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

При цьому, зважаючи на положення частин 3-5 статті 376 Цивільного кодексу України, до моменту вирішення питання про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за відсутності доказів, які б спростовували правомірність набуття відповідачем-2 прав на землю під уже збудованим нерухомим майном, заявлений позов, спрямований на знесення самочинного будівництва, відповідно до вимог частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 212 Земельного кодексу України задоволенню не підлягає.

Відтак, враховуючи, що на земельній ділянці розміщене нерухоме майно відповідача-2, про що зазначено вище, вимога про повернення земельної ділянки та приведення її у придатний для подальшого використання стан, порушує право власності відповідача-2 на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає висновок суд першої інстанції законним та обґрунтованим.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі №910/8416/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на апелянта.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі №910/8416/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі №910/8416/23 залишити без змін.

Матеріали справи №910/8416/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 24.06.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська