ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 червня 2025 року Справа № 903/451/25

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи №903/451/25

за позовом: Державного комунального підприємства Луцьктепло

до відповідача: Приватного підприємства Лемарк

про стягнення 28 776, 18 грн

Встановив: Державне комунальне підприємство Луцьктепло звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Приватного підприємства Лемарк про стягнення 28 776, 16 грн. заборгованості в т.ч. 23 916,00 грн інфляційних втрат та 4779, 18 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період, що не увійшов до стягнення згідно рішення Господарського суду Волинської області у справі №903/653/24.

Ухвалою суду від 29.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 29.04.2025 про відкриття провадження у справі, була надіслана електронною поштою в електронний кабінет позивача Державного комунального підприємства Луцьктепло та відповідно до довідки Господарського суду Волинської області була доставлена до електронного кабінету 29.04.2025.

Ухвала суду від 29.04.2025 про відкриття провадження у справі, була надіслана електронною поштою в електронний кабінет відповідача Приватного підприємства Лемарк та відповідно до довідки Господарського суду Волинської області була доставлена до електронного кабінету 29.04.2025.

У відповідності до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач та відповідач про розгляд справи судом повідомлений належним чином.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

05.05.2025 від Приватного підприємства Лемарк через відділ документального забезпечення та контролю суду надійшов відзив на позовну заяву за вх.№01-87/1914/25, у якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

06.05.2025 від позивача через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив за вх.№01-75/1431/25.

21.05.2025 від Приватного підприємства Лемарк через відділ документального забезпечення та контролю суду надійшли заперечення на відповідь на відзив за вх.№01-87/2224/25.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежності від обставин справи та з розгляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

Відповідно до ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, право на справедливий розгляд судом, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення у справах "Брумареску проти Румунії", "Желтяков проти України", "Христов проти України").

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Суд встановив, що рішенням Господарського суду Волинської області від 07.11.2024 у справі №903/653/24 (суддя Бідюк С. В.) залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2025, позов задоволено, стягнуто із Приватного підприємства Лемарк на користь Державного комунального підприємства Луцьктепло 250 081,79 грн основного боргу, 8 158,37 грн пені, 10 138,95 грн інфляційних втрат, 8 252,19 грн 3% річних та 2 866,32 грн судового збору.

На виконання рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2024 у справі №903/653/24, яке набрало законної сили 17.02.2025 видано накази від 03.03.2025 №903/653/24-1 та №903/653/24-2.

При розгляді господарським судом справи №903/653/24 останнім були встановлені факти:

- укладення 19.08.2016 між Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" (теплопостачальна організація, позивач) та Приватним підприємством "Лемарк" (споживач, відповідач) договору №4-317 купівлі- продажу (постачання) теплової енергії;

- укладення 11.07.2017 між Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" та Приватним підприємством "Лемарк" договору №4-318 про надання послуги з централізованого постачання гарячої води;

- поставки згідно договорів за період з липня 2022 по травень 2024 відповідачу теплової енергії та послуг з поставки гарячої води на суму 267 572,28 грн;

- невиконання Приватним підприємством "Лемарк" взятих на себе згідно договорів від 19.08.2016 №4-317 та від 11.07.2017 №4-318 зобов`язань по оплаті послуг з теплопостачення;

- існування у Приватного підприємством "Лемарк" перед Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" заборгованості у розмірі 250 081,79 грн;

- підставності нарахування боржнику сум пені, індексу інфляції та трьох процентів річних.

Державне комунальне підприємство Луцьктепло в позовні заяві зазначає, що ПП "Лемарк" повністю погашено суму основного боргу 250 081,79 грн, а також пеню, індекс інфляції, три проценти річних та судовий збір лише 24.02.2025. Відтак, повне фактичне виконання відповідачем рішення у справі №903/653/24 відбулось 24.02.2025.

Невиконання Приватним підприємством "Лемарк" рішення суду та наявність у період з 06.07.2024 по 23.02.2025 боргових зобов`язань (в частині сплати суми основної заборгованості 250 081,79 грн) є підставою для донарахування позивачем 23 916,00 грн інфляційних втрат (за період з 06.07.2024 по 23.02.2025) та 4779,18 грн трьох процентів річних (за період 06.07.2024 по 23.02.2025), подальшого звернення кредитора до суду з позовом про примусове стягнення цих сум.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2018 року по справі №913/70/18.

Таким чином, суд погоджується з позицією позивача, що із ухваленням рішення Господарського суду Волинської області від 07.11.2024 року по справі №903/653/24 про стягнення з Приватного підприємством "Лемарк" заборгованості, зобов`язання відповідача сплатити таку заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тобто до 24.02.2025.

Отже, Державне комунальне підприємство Луцьктепло наділене правом на нарахування та отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення оплати, тобто до 23 лютого 2025 року включно. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

В даному випадку позивач вправі здійснювати нарахування відповідачу сум інфляційних збитків та процентів річних із присудженої згідно рішення суду у справі №903/653/24 до стягнення суми основної заборгованості 250 081,79 грн.

Згідно з наданими суду розрахунками, позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 23 916,00 грн інфляційних втрат (за період з 06.07.2024 по 23.02.2025) та 4779,18 грн трьох процентів річних (за період з 06.07.2024 по 23.02.2025).

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення сум інфляційних, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підставні, відповідають фактичним обставинам справи, є арифметично вірними, а відтак підлягають до задоволення.

З врахуванням викладеного, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченнях на відповідь на відзив, судом до уваги не приймаються.

Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача у розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Приватного підприємства Лемарк (Волинська область, м. Луцьк, пров. Дорожний, 4, ) на користь Державного комунального підприємства Луцьктепло (Волинська область, м. Луцьк, вул. Гулака-Артемовського, 20, ) 28 776, 16 грн заборгованості в т.ч. 23 916 грн інфляційних втрат, 4779, 18 грн 3% річних та 3028,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя В. М. Дем`як