ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2025 р. Справа № 917/14/18(917/685/25)

Суддя Господарського суду Полтавської області Білоусов С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юстас - Концесія", 39619, м. Кременчук, вул. Ріхарда Зорге, буд. 10, кв. 2, ідент. код 34607720

до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№88)", 70550, Запорізька область, Оріхівський район, село Мала Токмачка (3), вул. Привокзальна, 7

про стягнення грошових коштів

в межах справи про банкрутство № 917/14/18

за заявою Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, 36000, м. Полтава, вул. Європейська, 4, ідент. код 43142831

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юстас - Концесія", 39619, м. Кременчук, вул. Ріхарда Зорге, буд. 10, кв. 2, ідент. код 34607720

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Полтавської області перебуває справа № 917/14/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Юстас - Концесія".

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2023 року справу № 917/14/18 розподілено судді Білоусову С.М.

Ухвалою суду від 05.06.2023 року прийнято справу № 917/14/18 до свого провадження.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юстас-Концесія" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою від 01.04.2025 року (вх. № 706/25) до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№88)" про стягнення 14 227,21 грн 3 % річних та 149 225,96 грн інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконанням рішення по справі № 908/2730/13.

Вказана позовна заява відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.04.2025 року приєднана судді Білоусову С.М. до справи.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 07.04.2025 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юстас - Концесія" залишено без руху та встановлено йому 5-денний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача.

15.04.2025 року до суду надійшла заява від 11.04.2025 року (вх. № 4970) про усунення недоліків.

Дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про усунення недоліків, суд встановив, що вони подані з додержанням вимог ст. ст. 162, 164, 172 ГПК України; підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження відсутні.

Згідно п. 2 статті 7 Кодексу України з питань банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи зазначене, суд ухвалою від 18.04.2025 року прийняв справу № 917/14/18(917/685/25) до свого провадження та постановив здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№88)" не сплатило заборгованість, що встановлена рішенням суду по справі № 908/2730/13 від 28.08.2013 року, яке набрало законної сили. Тому просить суд стягнути за період з 13.09.2013 року по 01.03.2025 року 3% річних у сумі 14 227,96 грн та інфляційні втрати в сумі 149 225,96 грн.

Відповідач у визначений судом строк, без поважних причин, відзив на позов не надав, про відкриття провадження у даній справі був повідомлений належним чином, до матеріалів справи долучено повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 18.04.2025 року) одержувачу - Державному підприємству "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№88)".

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

22.04.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юстас-Концесія" (позивачем) та Державним підприємством "Підприємство Оріхівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 88)" (відповідачем) був укладений договір № Г купівлі - продажу (далі за текстом -договір).

За умовами договору відповідач зобов`язався передати у визначений строк позивачу у власність костиль в асортименті, кількості, у строки, за ціною, погодженими сторонами в відповідних специфікаціях, що є невід`ємними частинами до договору. Позивач зобов`язався прийняти продукцію та своєчасно оплатити її вартість відповідно до умов договору (пункти 1.1., 1.2. договору ).

На виконання умов договору відповідачем був виставлений позивачу до сплати рахунок № 82 від 23.04.2013 р. на суму 51069,24 грн. Позивач здійснив оплату вищевказаного рахунку, що підтверджується платіжним дорученням № 2486 від 26.04.2013 р. на суму 41069,24 грн.

Однак, відповідач свої обов`язки згідно умов Договору не виконав, передачу у власність позивача продукції не здійснив.

Внаслідок порушення Відповідачем вимог встановлених договором № Г купівлі - продажу у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка підтверджена рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.08.2013 року у справі № 908/2730/13.

Задовольняючі позовні вимоги у справі № 908/2730/13 судом встановлено, що Відповідач, не виконав належним чином зобов`язання за Договором, не поставив товар, а тому має повернути попередню оплату в розмірі 41 069,00 грн.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.08.2013 року у справі № 908/2730/13 сторонами не оскаржувалося і у встановленому порядку набуло законної сили 13.09.2013 року.

13.09.2013 року на примусове виконання рішення суду від 28.08.2013 року по справі № 908/2730/13 господарським судом Запорізької області виданий наказ.

Оскільки, відповідач вказану заборгованість не сплатив, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про стягнення з Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№88)" за період з 13.09.2013 року по 01.03.2025 року 3% річних у сумі 14 227,96 грн та інфляційні втрати в сумі 149 225,96 грн.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 року в справі № 910/9823/17.

Разом із тим, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2018 року в справі № 917/1345/17.

При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 року в справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.08.2013 року у справі № 908/2730/13 мають преюдиціальне значення та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 року у справі № 3-57гс10, від 04.07.2011 року у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 року у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 року у справі № 3-142гс11.

Судом встановлено, що рішення Господарського суду Запорізької області від 28.08.2013 року у справі № 908/2730/13 не виконано.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Здійснивши перевірку, наданого розрахунку, суд встановив, що позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у сумі 14 227,96 грн та інфляційні втрати в сумі 149 225,96 грн.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги судом задоволені повністю, суд приходить до висновку, що судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. слід покласти на відповідача.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№88)" (70550, Запорізька область, Оріхівський район, село Мала Токмачка (3), вул. Привокзальна, 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юстас - Концесія" (39619, м. Кременчук, вул. Ріхарда Зорге, буд. 10, кв. 2, ) 14 227,96 грн 3% річних, 149 225,96 грн. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено та підписано 20.06.2025 року.

Суддя Білоусов С. М.