ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/1032/25

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Володимира Байталюка, за участю секретаря судового засідання Лілії Кушлак, розглянувши матеріали справи

за позовом селянського (фермерського) господарства «Пролісок»

до Кельменецької селищної ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 та на стороні відповідача державний реєстратор прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротар Василь Миколайович

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

Представники учасників справи:

від позивача Телешман І. І.;

від відповідача не з`явився;

від третіх осіб Числаш П. П.

В С Т А Н О В И В :

1. Короткий зміст позовних вимог.

Селянське (фермерське) господарство «Пролісок» (вул. Українська, 4, село Ленківці, Дністровський район, Чернівецька область, 60111, ) звернулося з позовом до Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області (Чернівецька область, Дністровський район, селище Кельменці, площа Центральна, буд. 4, 60100, ) у змісті якого просить суд визнати за селянським (фермерським) господарством «Пролісок» право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:001:0814 площею 15 га, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, с. Ленківці, яка надана в постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії «ЧВ» № 000091 від 16.12.1993.

Крім того, просив суд залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимоги щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , а на стороні відповідача державного реєстратора прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротара Василя Миколайовича.

2. Короткий зміст ухвал суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2025 позовну заяву передано до провадження судді Байталюку В. Д.

Ухвалою суду від 02.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 21.04.2025.

15.04.2025 через підсистему «Електронний суд» від представниці позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконферцзв`язку із забезпеченням її у приміщенні Кельменецького районного суду Чернівецької області.

Ухвалою суду від 16.04.2025 задоволено заяву представниці позивача Телешман Ілони Іванівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку.

17.04.2025 на електронну поштову скриньку Господарського суду Чернівецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві. Вказаний відзив поданий без накладення електронно-цифрового підпису.

18.04.2025 на електронну поштову скриньку Господарського суду Чернівецької області від відповідача надійшло клопотання в якому просить суд розглядати справи без їхньої участі. Клопотання подане без накладення електронно-цифрового підпису.

У судовому засіданні, 21.04.2025, суд залишив без розгляду відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи без участі представника селищної ради у зв`язку з відсутністю кваліфікованого електронного підпису та постановив протокольну ухвалу якою залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 та третю особу та на стороні відповідача державного реєстратора прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротара Василя Миколайовича. Підготовче судове засідання відкладено на 09 травня 2025 року.

24.04.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві.

25.04.2025 на адресу Господарського суду Чернівецької області від відповідача надійшов лист в якому зазначено, що державний реєстратор Кельменецької селищної ради Ротар В. М. 09.05.2025 не зможе брати участь в судовому засіданні у зв`язку із перебуванням його у відпустці, а тому просить суд розглядати справу без його участі.

25.04.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують повноваження представника Білик Л. В.

28.04.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконферцзв`язку із забезпеченням його у приміщенні Кельменецького районного суду Чернівецької області.

Ухвалою суду від 29.04.2025 задоволено заяву представника відповідача Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку.

У судовому засіданні, 09.05.2025, суд зазначив, що відзив на позовну заяву був поданий з порушенням процесуального строку, до відзиву на позов відповідач не надав клопотань щодо поновлення чи продовження пропущеного процесуального строку на подачу відзиву, а тому суд залишив відзив без розгляду та повернув його відповідачу, одночасно суд зазначив, що від третіх осіб до суду не надходило письмових пояснень щодо суті спору.

Суд постановив протокольну ухвалу якою закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 23 травня 2025 року.

23.05.2025 представників сторін було повідомлено про неможливість проведення судового засідання у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Байталюка В. Д.

Ухвалою суду від 02.06.2025 призначено розгляд справи по суті на 09.06.2025.

05.06.2025 на електронну поштову скриньку Господарського суду Чернівецької області від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання в якому просить провести судове засідання без його участі у зв`язку із незадовільним станом здоров`я. Клопотання подане без накладення електронно-цифрового підпису.

06.06.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання в якому просить суд розглядати справи без їхньої участі.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, дослідив в порядку статей 209 і 210 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) докази у справі.

У судовому засіданні, 09.06.2025, представник позивача під час судових дебатів підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

У судовому засіданні суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та оголосив перерву для виготовлення та проголошення скороченого (вступна та резолютивна частини) судового рішення.

09.06.2025 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом згідно з вимогами статей 222 і 223 ГПК України здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

3. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Рішенням 14 позачергової сесії 21 скликання Ленковецької сільської Ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 20.04.1993 громадянину ОСОБА_1 надано в постійне користування для створення селянського/фермерського господарства земельну ділянку площею 15,00 га, що підтверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії «ЧВ» № 000091 від 16.12.1993 та архівним витягом з протоколу 20.04.1993 14 позачергової сесії 21 скликання Ленковецької сільської Ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області «Про відведення земельних ділянок селянським (фермерським) господарствам».

У зв`язку з наданням громадянину Числашу П. П. вказаної вище земельної ділянки, останнім 13.05.1993 було здійснено державну реєстрацію Селянського (Фермерського) господарства «Пролісок» (далі ФГ «Пролісок»), державну реєстрацію юридичної особи, що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії «АГ» № 461180 від 04.11.2013 та посвідченням про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 14.05.1993. ФГ «Пролісок» з часу створення і на даний час використовує вищезазначену земельну ділянку та своєчасно сплачує податки за підприємницьку діяльність, що підтверджується листом Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 28.02.2025 №3829/6/24-13-19-01.

Право державної власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0814 площею 15 га зареєстровано за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.06.2016 № 61211183.

21.01.2025 ФГ «Пролісок» звернулося до державного реєстратора прав власності та речових прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права постійного користування вказаною вище земельною ділянкою за ФГ «Пролісок» в частині зміни користувача земельною ділянкою з ОСОБА_1 на ФГ «Пролісок», оскільки вважає, що саме фермерське господарство є користувачем даної ділянки, оскільки останнє сплачує податки за землю, обробляє та використовує її, проте, рішенням державного реєстратора Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 05.02.2025 №77019292, було відмовлено у вищевказаній заяві з підстав звернення неналежної особи за вчиненням реєстраційної дії.

Отже, Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області в особі державного реєстратора не визнає право постійного користування земельною ділянкою за юридичною особою, а саме за позивачем ФГ «Пролісок», що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

4. Мотиви, якими керується суд та застосоване ним законодавство.

Встановивши фактичні обставини, суд дійшов висновку, що предметом позову у цій справі є визнання за фермерським господарством права постійного користування земельною ділянкою.

Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення ФГ «Пролісок») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення ФГ «Пролісок») користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення ФГ «Пролісок») право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Аналіз наведених норм права, які діяли на момент створення юридичної особи, вказує на те, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалася не громадянину України, а спеціальному суб`єкту голові створеного селянського (фермерського) господарства.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 917/1982/19.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року N 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (який втратив чинність 29 липня 2003 року) з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року N 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас, одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто, закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства (така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).

19 червня 2003 року прийнято новий Закон України N 937-IV «Про фермерське господарство» (далі Закон N 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» N 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону N 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону N937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону N 937-IV).

Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону N 937-IV слід зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи.

З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» N 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону N 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (див. ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі N 6-20859св07, від 10 жовтня).

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі N 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі N 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі N 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі N 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі N 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі N 695/1275/17 та у справі N 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі N 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі N 628/776/18).

Суд вважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі N 615/2197/15-ц (провадження N 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Таким чином, одержання громадянином засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи.

Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

У постанові від 18 березня 2019 року у справі № 922/3312/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.

Як встановлено судом, рішенням Ленковецької сільської ради від 20.04.1993 ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку, площею 15 га, в селі Ленківці Дністровського району Чернівецької області для створення селянського (фермерського) господарства.

Після отримання громадянином засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, останнім засновано селянське (фермерське) господарство «Пролісок», яке зареєстроване як юридична особа.

Суд вважає, що у правовідносинах користування спірними земельними ділянками з дня державної реєстрації фермерського господарства як юридичної особи позивач набув прав та обов`язків землекористувача (близький за змістом правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі N 348/992/16-ц (провадження N 14-5цс18), від 13 червня 2018 року у справі N 474/100/16-ц (провадження N 14-161цс18), від 12 грудня 2018 року у справі N 704/26/17-ц (провадження N 14-495цс18), від 13 лютого 2019 року у справі N 666/1188/16-ц (провадження N 14-629цс18).

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25.10.2001), перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади, спрямовані на припинення права користування земельною ділянкою поза межами підстав, закріплених у земельному законодавстві, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Як уже зазначалося, з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.

Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частина третя статті 41 Конституції України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

ЄСПЛ у рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви N 23759/03 та N 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження № 12-57гс19).

Дослідивши зміст Державного акту на право постійного користування землею серії «ЧВ» № 000091 від 16.12.1993, виданий ОСОБА_1 , план зовнішніх меж землекористування, що міститься в ньому, судом встановлено, що державний акт видано на земельну ділянку площею 15 га.

Державний акт на право постійного користування землею серії «ЧВ» № 000091 від 16.12.1993, виданий ОСОБА_1 16.12.1993 на підставі рішення 14 позачергової сесії 21 скликання Ленковецької сільської Ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 20.04.1993, належить ОСОБА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 11.06.2016 земельна ділянка площею 15 га, кадастровий номер :02:001:0814, перебувають у власності Головного управління Держеокадастру у Чернівецькій області та у постійному користуванні ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене суд вважає, що селянське (фермерське) господарство «Пролісок» має законне право постійного користування земельною ділянкою площею 15 га, кадастровий номер :02:001:0814, тож державний реєстратор безпідставно відмовив у реєстрації за позивачем такого права, у зв`язку з чим позовні підлягають задоволенню.

5. Висновки за наслідками розгляду справи.

За результатами розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що позивач має право постійного користування спірною земельною ділянкою, а, отже, позовні вимоги про визнання права постійного користування є обґрунтованими.

6. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи обґрунтованість позову, судовий збір в розмірі 2422,40 грн підлягає стягненню з відповідача на користь селянського (фермерського) господарства «Пролісок».

Керуючись статтями 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Позов селянського (фермерського) господарства «Пролісок» до Кельменецької селищної ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 та на стороні відповідача державний реєстратор прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротар Василь Миколайович про визнання права постійного користування земельною ділянкою задовольнити.

2. Визнати за селянським (фермерським) господарством «Пролісок» право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:001:0814 площею 15 га, місце розташування: Чернівецька область, Дністровський район, с. Ленківці, яка надана в постійне користування ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії «ЧВ» № 000091 від 16.12.1993.

3. Стягнути з Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області (60100, Чернівецька область, Дністровський район, селище Кельменці, площа Центральна, буд. 4, ) на користь селянського (фермерського) господарства «Пролісок» (60111, Чернівецька область, Дністровський район, село Ленківці, вул. Українська, 4, ) судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Позивач селянське (фермерське) господарство «Пролісок» (60111, Чернівецька область, Дністровський район, село Ленківці, вул. Українська, 4, ).

Відповідач Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області (60100, Чернівецька область, Дністровський район, селище Кельменці, площа Центральна, буд. 4, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний реєстратор прав на нерухоме майно Кельменецької селищної ради Ротар Василь Миколайович (60100, Чернівецька область, Дністровський район, селище Кельменці, Площа Центральна, 4).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 18.06.2025.

Суддя Володимир БАЙТАЛЮК

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/