РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2025Справа № 910/4195/25
За позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІА ОІЛ"

про визнання правочину недійсним у частині, стягнення 823964,96 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від прокуратури - Рудяк А.М.;

від позивача - Заведій В.І.;

від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач, Міноборони) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіа Оіл" про визнання недійсними п.п. 1.1 та 3.1 договору №286/1/23/74 про постачання для державних потреб хімічної продукції різної у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, стягнення заборгованості в сумі 698402,63 грн та 99386,58 грн інфляційних втрат, 26175,75 грн 3% річних.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурором було наголошено, що приписами пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» визначено, що до операцій з постачання пального (товар для заправки), так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, але не виключно, інші пально-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, комплектуючі, автомобільні шини, охолоджуючі рідини, паливний, повітряний та масляні фільтри, свічки запалювання, акумуляторні батареї для автомобілів, номерні знаки на колісні транспортні засоби, фарба автомобільна, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо) за умови, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, які визначені Постановою № 178. Водночас, за зверненнями МО України Державна податкова служба України в індивідуальній податковій консультації від 07.06.2023 № 1372/ІПК/99-00-04-02-03-05 роз`яснила, що відповідно до пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 розд. V ПК України нульова ставка ПДВ до операцій з постачання товарів, які використовуються для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту визначеним категоріям отримувачів, що беруть участь у забезпеченні оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, застосовується при дотриманні вимог, установлених Постановою № 178.

Проте, Міноборони та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІА ОІЛ" під час укладення договору №286/1/23/74 про постачання для державних потреб хімічної продукції різної від 15.11.2023 не було враховано зазначених вимог закону, що мало наслідком безпідставне отримання відповідачем коштів у сумі 698402,63 грн, які були перераховані Міноборони відповідачу як ПДВ.

Також, прокуратура вважає, що відповідач має сплатити індекс інфляції та 3 % річних за користування коштами ПДВ, оскільки останній набув відповідні кошти всупереч постанові №178, а незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, тому обов`язок з повернення безпідставно набутих коштів виник у відповідача з моменту їх одержання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/4195/25, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 07.05.2025.

Ухвалою суду від 19.05.2025 призначено нову дату підготовчого судового засідання на 26.05.2025.

Ухвалою суду від 26.05.2025 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 23.06.2025.

У судовому засіданні 23.06.2025 представник прокуратури вимоги позову підтримав повністю, просив позов задовольнити повністю, представник позивача не заперечував проти позовних вимог прокуратури. Представник відповідача у судове засідання 23.06.2025 не з`явився.

Відповідачем не було подано відзив на позов чи інших заяв або клопотань. Ухвали суду надсилалися на електронний кабінет відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Міноборони як замовником та відповідачем як постачальником було укладено договір про постачання для державних потреб хімічної продукції різної (гальмівна рідина за кодом НАТО Н-547) від 12.11.2023 № 286/1/23/74 (далі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору погоджено, що постачальник зобов`язується поставити у 2023 році хімічну продукцію різну (24960000-1) (гальмівна рідина за кодом НАТО Н-547) для потреб Міністерства оборони України згідно зі специфікацією, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості, в строки і за цінами згідно зі специфікацією.

Специфікацією, наведеною в п. 1.1 Договору сторони погодили найменування товару - гальмівна рідина за кодом НАТО Н-547 АJ-331 Silicone Fluid (DOT-5) (9150-01-123-3152) строки постачання - до 15.12.2023 (включно), кількість товару - 5.0 тонн.

Ціна за одиницю товару без ПДВ складає 983333,30 грн, вартість товару - 4916666,50 грн, крім того, ПДВ - 983333,30 грн, загальна вартість товару - 5899999,80 гривень.

Відповідно до п. 2.2 Договору одержувачами товарів є військові частини згідно з рознарядкою замовника (додаток 13.2 до Договору).

Указаним додатком 13.2 до Договору сторони визначили конкретні військові частини, що є отримувачами товару, їх місцезнаходження та обсяги постачання кожній.

Згідно з п. 3.1 Договору його ціна складає: без ПДВ - 4916666,50 грн, крім того, ПДВ - 983333,30 грн, а ціна договору, що підлягає сплаті, становить 5899999,80 грн.

Таким чином, п. п. 1.1, 3.1 Договору передбачена сплата ПДВ у сумі 983333,30 грн, що становить 20 % вартості товару.

Підпунктами 4.2.2 та 4.2.5 п. 4.2 Договору установлено, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання товарів комплект документів, зокрема: акти приймання-передачі військового майна (додаток 22 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440) та повідомлення-підтвердження (додаток 12.4 до Договору), оформлені одержувачами замовника, відповідно до Порядку розподілу та доведення до військ виділених асигнувань, здійснення централізованої оплати товарів, робіт і послуг у Міністерстві оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 31.12.2016 № 757.

Таким чином, після постачання товарів за Договором відповідач повинен надати позивачу акти приймання-передачі військового майна та повідомлення-підтвердження, складені отримувачами, якими є військові частини Збройних Сил України, встановлені рознарядкою (додатком 13.2 до Договору).

На виконання договірних зобов`язань за Договором відповідач здійснив постачання загалом 3,5512 тонни гальмівної рідини, що підтверджується підписаними з обох сторін актами приймання-передачі та видатковими накладними.

Враховуючи вимоги пп. пп. 4.2.2, 4.2.5 Договору відповідачем надано оформлені відповідними військовими частинами, які отримали товар акти приймання-передачі військового майна, а також повідомлення-підтвердження про отримання та оприбуткування матеріальних цінностей.

З метою виконання своїх зобов`язань з оплати Договору Міноборони перерахувало на користь відповідача на підставі платіжної інструкції від 25.12.2023 № 286/1/648, яку виконано 27.12.2023, кошти в сумі 4190415,85 грн, у тому числі ПДВ - 698402,63 гривні

Таким чином, замовником за Договором перераховано постачальнику загалом 4190415,85 грн, у тому числі ПДВ - 698402,63 гривні.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону листом від 10.04.2024 № 15-121вих-24 повідомила Міністерство оборони України про те, що мають місце випадки укладення оборонним відомством договорів про постачання хімічної продукції різної за кошти Державного бюджету України з оплатою контрагентам ПДВ, що суперечить вимогам Постанови № 178 і свідчить про неефективне використання бюджетних коштів та спричинення істотної шкоди державним інтересам в умовах воєнного стану.

У відповідь листом від 24.04.2024 № 220/74/756 Міністерство оборони України повідомило, що операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил України обкладаються ПДВ за нульовою ставкою виключно з метою виконання мобілізаційних завдань та не застосовуються до договорів на постачання пально-мастильних матеріалів, які укладаються Міністерством оборони України не в рамках мобілізаційних завдань. Також зазначено, що Міністерством оборони України договори на виконання мобілізаційних завдань не укладалися. Заходи щодо повернення сплаченого податку на додану вартість Міністерством оборони України не вживалися.

У подальшому Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону 13.03.2025 повторно направлено лист № 15-110 вих-25, яким повідомлено Міністерство оборони України про порушення інтересів держави внаслідок укладення договорів, п.п. 1.1 та 3.1 яких у частині включення ПДВ до їх договірних цін суперечать пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та Постанові № 178, про наявність підстав для визнання їх недійсними в указаній частині і про стягнення з ТОВ «АВІА ОІЛ» безпідставно сплачених як ПДВ коштів, нарахування та стягнення з постачальника інфляційних втрат і 3% річних. Крім того, витребувано інформацію щодо виконання Договору, а також вжитих і запланованих заходів на захист інтересів держави від указаних порушень.

Листом від 20.03.2025 № 220/74/ВихЗПІ/54 Міністерство оборони України повідомило про стягнення з ТОВ «АВІА ОІЛ» коштів, сплачених у якості штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору. Водночас, не зазначено щодо вжиття заходів представницького характеру стосовно повернення суми сплаченого за договором № 74 ПДВ.

Прокуратура зауважує, що незалежно від причин не звернення до суду Міноборони, факт такого не звернення до суду свідчить про те, що вказаний орган державної влади не виконує своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.

У зв`язку із цим у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19.

Тож наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Міноборони шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується наявним порушенням інтересів держави в оборонній і бюджетній сферах, адже укладення оспорюваного у частині Договору та безпідставна сплата коштів як ПДВ не спрямовані на забезпечення обороноздатності України в умовах воєнного стану з максимальною економією, ефективністю та із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього. Водночас указаний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме - замовник, будучи поінформованим про існування такого порушення, не здійснює захисту інтересів держави.

Доказами наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цьому випадку є листи Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону від 17.10.2024 № 15-387вих-24, від 13.03.2025 № 15-110вих-25, листи МО України № 220/74/756 та від 20.03.2025 № 220/74/ВихЗПІ/54.

При цьому прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, на виконання вимог, визначених абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону попередньо, до пред`явлення позову, листом від 28.03.2025 № 15-141вих-25 повідомлено позивача про прийняття рішення про представництво інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Позивач письмових пояснень по справі не подавав, натомість його представником були надані усні пояснення у судових засіданнях, де вимоги позову підтримувалися. Відповідачем заперечень на позов надано не було.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Предметом заявлених прокурором позовних вимог є вимоги, зокрема, про визнання недійсними п.п. 1.1 та 3.1 Договору, з підстав неврахування позивачем та відповідачем приписів пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 3, 5 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» № 5007-VI від 21.06.2012 вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані ПК України.

Згідно з п. 3.1 ст. 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

У пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За змістом пп. а і б п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 Податкового кодексу України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Згідно із підпунктом «г» підпункту 195.1.2 ст. 195 Розділу V ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 15.04.2023 у разі збройної агресії проти України органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.

02.03.2022 Кабінету Міністрів України було прийнято постанову №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану», згідно якої до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27.02.2014 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 є обов`язковим для виконання нормативно-правовим актом, а, отже, є складовою частиною національного законодавства.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.1998 №12 рп/98 вказав, що термін «законодавство» треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Рішення по зазначеній справі було прийнято у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України.

Проте, за переконанням суду, висновки Конституційного Суду України щодо терміну «законодавство» можуть бути застосовані і під час розгляду даної справи.

Враховуючи укладення Міноборони та ТОВ «АВІА ОІЛ» Договору з порушенням вищенаведених вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пунктів договору зазначених прокурором у прохальній частині позову.

Суд зазначає, що отримання відповідачем бюджетних коштів за відсутності правових підстав має наслідком порушення прав позивача, оскільки для забезпечення належної роботи військових частин, які підпорядковані Міноборони необхідно виділяти додаткові кошти, що, відповідно, може вплинути на боєздатність військових підрозділів в цілому. Таким чином, спірні пункти правочинів порушують права Міноборони та структурним підрозділам, які йому підпорядковуються.

Позиція суду щодо правомірності застосування при вирішенні даного спору пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 відповідає позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 14.11.2023 по справі № 910/2416/23.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно правового висновку Верховного Суду, що викладений у пункті 37 постанови від 01.06.2021 року у справі № 916/2478/20, якщо сторона зобов`язання набула кошти (суму ПДВ) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Враховуючи отримання відповідачем грошових коштів у вигляді ПДВ від позивача, незважаючи на відсутність підстав для оподаткування товару, суд, враховуючи визнання недійсними окремих положень Договору дійшов висновку про збагачення відповідача поза підстав, передбачених законом.

З викладених обставин позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача суми безпідставно сплаченого ПДВ у сумі 698402,63 грн, сума перерахування якого підтверджується платіжним дорученням, підлягають задоволенню як законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. ст. 625, 1212 ЦК України положення ст. 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та вимоги про повернення боргу до моменту його усунення.

З правового аналізу положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що у випадку безпідставного набуття боржником коштів у позадоговірному випадку, виключається можливість застосувати приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки у боржника виникає обов`язок повернути безпідставно одержані кошти починаючи з наступного дня після їх отримання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 погодилася з висновками та залишила без змін рішення судів попередніх інстанцій, які вказали, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який ці кошти були перераховані. Тому відповідач після отримання зазначених коштів був зобов`язаний повернути їх одразу, тобто прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів та неправомірного їх використання розпочалося з наступного дня.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (постанови Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 03.12.2021 у справі №910/12764/20).

Порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України та, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Крім того, варто зауважити, що відповідач мав реальну змогу дізнатися про обставини безпідставного отримання ним коштів, а отже й про порушення майнового права держави в особі Міноборони саме у момент їх набуття.

Безпідставність набуття постачальником майна (коштів) зумовлюється нормами законодавства - пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та п. 1 постанови № 178.

Підпункт «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України не змінювався з часу прийняття цього Кодексу.

У свою чергу постанова № 178 прийнята 02.03.2022, застосовується з 24.02.2022 (п. 2 цієї постанови) та набрала чинності з дня її опублікування.

Офіційне оприлюднення постанови № 178 відбулося в газеті «Урядовий кур`єр» від 02.03.2022 № 45.

Грошові кошти в сумі 698402,63 грн відповідач безпідставно отримав 27.12.2023.

Отже, безпідставне та всупереч пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та п. 1 постанови № 178 набуття грошових коштів постачальником (порушення майнового права) відбулося більше, ніж через рік після офіційного оприлюднення положень законодавства, що вказують на безпідставний характер такого набуття.

До того ж, згідно з ч. 2 ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Таким чином, можлива необізнаність відповідача про вказані податкові норми не призводить до неможливості застосування до нього юридичної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, перевіривши здійснений прокурором розрахунок збитків від інфляції у сумі 99386,58 грн інфляційних втрат та 26175,75 грн 3% річних, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі неподання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 86, 129, 165, 178, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсними пункти 1.1 та 3.1 договору № 286/1/23/74 про постачання для державних потреб хімічної продукції різної (24960000-1) (Гальмівна рідина за кодом НАТО Н-547), укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВІА ОІЛ", у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІА ОІЛ" (01004, місто Київ, вул. Басейна, будинок 9, кім. 3, ідентифікаційний код 36852220) на користь Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітряних Сил, будинок 6; ідентифікаційний код 00034022) 698402 (шістсот дев`яносто вісім тисяч чотириста дві) грн 63 коп. безпідставно отриманих коштів, 99386 (дев`яносто дев`ять тисяч триста вісімдесят шість) грн 58 коп. інфляційних втрат та 26175 (двадцять шість тисяч сто сімдесят п`ять) грн 75 коп. 3% річних.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІА ОІЛ" (01004, місто Київ, вул. Басейна, будинок 9, кім. 3, ідентифікаційний код 36852220) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, 8 ідентифікаційний код 38347014) 15387 (п`ятнадцять тисяч триста вісімдесят сім) грн 47 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 26.06.2025.

Суддя Сташків Р.Б.