ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.05.2025 Справа № 910/2588/24
м. Полтава
2. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
3. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2
про стягнення 356 878,62 грн.
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за зустрічним позовом:
1. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;
2. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2
про визнання договору частково недійсним
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання
Розглядається позовна заява Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "АПТ Україна Групп"; 2) ОСОБА_1 ; 3) ОСОБА_2 про стягнення 356 878,62 грн. та зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АПТ Україна Групп" до Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за зустрічним позовом: 1. ОСОБА_1 ; 2. ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним.
В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом посилався на неналежне виконання "АПТ УКРАЇНА ГРУПП", як позичальником, своїх зобов`язань за укладеним між ним та позивачем Кредитним договором № SME/BC/05-40 від 06.11.2020, виконання відповідачем 1 якого забезпечене Договорами поруки № SME/BC/08-40-Р від 06.11.2020 та № SME/BC/09-40-Р від 06.11.2020, укладених між позивачем та відповідачем 2, позивачем та відповідачем 3, які несуть солідарну відповідальність за порушення боржником (відповідачем 1) зобов`язань за кредитним договором.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.03.2024 року направлено справу № 910/2588/24 за підсудністю до Господарського суду Полтавської області.
17.04.2024 року матеріали справи № 910/2588/24 надішли до Господарського суду Полтавської області (вх. № 691/24).
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Полтавської області від 17.04.2024 року справа №910/2588/24 була передана на розгляд судді Солодюк О.В.
Ухвалою від 22.04.2024 року прийнято справу № 910/2588/24 до провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
24.04.2024 (вх. №5736) від представника відповідача до матеріалів справи надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.
09.05.2024 (вх. № 6465) від представника відповідача до матеріалів справи надійшов відзив. Відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що положення кредитного договору щодо нарахування та сплати комісії за супроводження кредиту є незаконними, а отже, правова підстава для стягнення з відповідачів простроченої заборгованості за комісією та 3% річних за несвоєчасне повернення комісії відсутня. Жодного платежу за комісію за супроводження кредиту відповідач 1 не здійснював.
09.05.2024 (вх. №840/24) від представника відповідача 1 за первісним позовом до матеріалів справи надійшла зустрічна позовна заява до позивача за первісним позовом про визнання договору частково недійсним. Представник відповідача 1 просить суд прийняти дану зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом; перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та залучити до розгляду зустрічного позову в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Ухвалою від 03.06.2024 суд прийняв зустрічну позовну заяву; об`єднав зустрічну позовну заяву з первісним позовом в одне провадження; перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 16.07.2024 на 10:00 год. та залучив до участі у справі третіх осіб на стороні позивача за зустрічним позовом.
11.07.2024 (вх.№9598) від АТ "Банк інвестицій та заощаджень" (відповідач за зустрічним позовом) надійшов до матеріалів справи відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній проти зустрічного позову про визнання договору частково недійсним заперечує.
15.07.2024 (вх. № 9717) від АТ "Банк інвестицій та заощаджень" до матеріалів справи надійшло клопотання про долучення доказів.
Ухвалою суду від 16.07.2024 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено розгляд справи на 24.09.2024 на 12:00 год.
Ухвалою суду від 24.09.2024 відкладено розгляд справи на 14.11.2024 на 14:00 год.
Ухвалою суду від 14.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.01.2025 на 12:00 год.
Ухвалою суду від 30.01.2025 відкладено розгляд справи на 25.03.2025 на 15:00 год.
Ухвалою від 25.03.2025 суд оголосив перерву в судовому засіданні до 08.05.2025 до 15:00 год.
Відповідачі 2 та 3 за первісним позовом (треті особи за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлялися Господарським судом Полтавської області про всі судові засідання шляхом направлення відповідних ухвал на їх адресу. Вказані ухвали поверталися до суду без вручення адресатам з відмітками поштової установи про закінчення терміну зберігання та про відсутність адресатів за їх місцезнаходженням.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з п. п. 3, 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (надалі - Правила), і які регулюють відносини між ними.
Рекомендовані поштові відправлення з позначкою Судова повістка, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (п. 992 Правил).
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 242 ГПК України, ОСОБА_1 та Михайлов С.О. повідомлені про судовий розгляд їхньої справи належним чином.
В судовому засіданні 08.05.2025 року представники сторін підтримали свої вимоги і заперечення, наведені в заявах по суті. Судом досліджено всі докази, подані учасниками справи.
В судовому засіданні 08.05.2025 року суд за результатами розгляду справи оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.
06.11.2020р. між позивачем (банк) та відповідачем-1 (позичальник) укладено кредитний договір №SME/BC/05-40 (кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого банк надає позичальнику кредит у сумі 500 000,00 грн, на цілі, зазначені у пункті 1.4 цього Договору, а саме: поповнення обігових коштів, придбання основних засобів.
Додатком №1 до договору сторони погодили графік повернення кредиту.
Згідно з п. 1.2. кредитного договору розмір процентів за користування кредитом складає 0,01% процентів річних. Додатково позичальник сплачує на користь банку комісію за супроводження кредиту в розмірі 1,99 % процентів від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору.
Пунктом 1.3. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит банку 05.11.2023.
Відповідно до п. 1.4. кредитного договору кредит надається для поповнення обігових коштів, придбання основних засобів.
Кредит надається в безготівковій формі в день укладення цього договору шляхом перерахування з рахунку для обліку кредитної заборгованості на рахунок позичальника, зазначений у п. 11.2. цього договору (п. 4.2. кредитного договору).
Згідно п. 5.1. кредитного договору проценти нараховуються щомісяця на суму кредиту, що фактично надана позичальнику і не повернена банку протягом всього строку наявності такої суми, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році. При цьому день надання кредиту враховується, а день повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Комісія за супроводження кредиту нараховується щомісяця на суму кредиту, зазначену в п. 1.1. договору.
Згідно з п. 5.2. кредитного договору проценти та комісії, нараховані за місяць, позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця не пізніше 15 календарного дня місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти та комісії були нараховані. Проценти та комісії, нараховані за місяць, в якому відбувається повне повернення кредиту, повинні бути сплачені не пізніше дня повернення кредиту. Позичальник має право сплатити комісію за супроводження кредиту за весь строк користування кредитом, у тому числі за рахунок отриманих кредитних коштів. При цьому у разі дострокового часткового або повного погашення кредиту комісія за супроводження кредиту не підлягає поверненню.
Відповідно до п. 5.4. кредитного договору у випадку, якщо строк погашення заборгованості за кредитом, що зазначений в додатку №1 до цього договору, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, визначений відповідно до законодавства України, то позичальник має здійснити погашення заборгованості за кредитом не пізніше наступного робочого дня відповідного строку, встановленого для вчинення певної дії.
Згідно положень п. 7.1. кредитного договору позичальник зобов`язується повернути банку кредит у термін, зазначений у п. 1.3. цього договору. Повернення кредиту до настання зазначеного терміну вважається достроковим. У випадках, передбачених цим договором або чинним законодавством України, позичальник зобов`язаний на вимогу банку повернути кредит достроково.
У п. 8.2. кредитного договору сторони погодили, що надання кредиту здійснюється у відповідності з його цільовим призначенням, визначеним у п. 1.4. цього договору, шляхом переказу коштів з рахунку з обліку кредитної заборгованості, зазначеного у п.11.3. цього договору, на поточний рахунок позичальника, зазначений у п. 11.2. цього договору. Для цілей цього договору днем надання кредиту вважається день списання його суми з рахунку з обліку кредитної заборгованості по реквізитах, зазначених в абз. 1 цього пункту.
У п.8.4 договору сторони встановили наступну черговість погашення заборгованості за договором:
- прострочені комісії за супроводження кредиту;
- прострочені проценти за користування кредитом;
- прострочена сума кредиту;
- можливі неустойки (штрафи, пені);
- строкова комісія за супроводження кредиту;
- строкові проценти за користування кредитом;
- строкове повернення кредиту;
- дострокове повернення кредиту;
- інша заборгованість за цим договором.
Сторони погоджуються, що банк має право змінювати вказану черговість в односторонньому порядку.
Матеріали справи свідчать, що позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем - 1 та видав кредитні кошти згідно меморіального ордеру №674701 від 06.11.2020 року Товариству з обмеженою відповідальністю "АПТ УКРАЇНА ГРУПП" кредиту на суму 500 000,00 грн, що також не заперечується відповідачем-1.
Всі платежі позичальника за цим договором (повернення кредиту, сплата процентів, комісій та інших платежів) здійснюється шляхом переказу коштів з будь - якого поточного рахунку позичальника на рахунок НОМЕР_1 , відкритий в банку, та в цей же день перераховуються на погашення заборгованості за цим договором (п. 8.3. кредитного договору).
Пунктом п. 9.5. кредитного договору погоджено, що суттєвим порушенням позичальником цього договору вважається, зокрема, повне або часткове неповернення кредиту у строки, визначені п. 1.3. цього договору, або повне або часткове прострочення сплати платежу за кредитом у визначені графіком строки, якщо таке прострочення складає 10 і більше календарних днів.
Згідно п. 9.6. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплати комісії за супроводження кредиту і виконання усіх інших зобов`язань позичальника за цим договором та після їх виконання в односторонньому порядку розірвати цей договір у будь - якому з таких випадків, зокрема, у разі суттєвого порушення позичальником цього договору.
Відповідач-1 свої зобов`язання за кредитним договором в строк до 05.11.2023 виконав не в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовим рахункам позичальника та розрахунком заборгованості, та частково визнається самим відповідачем-1.
Заборгованість відповідача - 1 перед позивачем (банком) за кредитним договором становить 356 878, 62 грн, в т.ч. 291 665, 79 грн. простроченої заборгованості за основним зобов`язанням, 53,36 грн простроченої заборгованості за процентами, 65 022,30 грн простроченої заборгованості за комісією, 82,23 грн - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 54,94 грн - 3% річних за несвоєчасне повернення комісії.
06.11.2020 року між Акціонерним товариством "Банк Інвестицій Заощаджень" та ОСОБА_1 (відповідачем - 2) укладено договір поруки № SME/BC/08-40-P.
Також 06.11.2020 року між банком та ОСОБА_2 (відповідачем - 3) було укладено договір поруки №SМЕ/ВС/09-40-Р.
Договори поруки № SМЕ/ВС/08-40-Р та №SМЕ/ВС/09-40-Р укладено на аналогічних умовах.
Відповідно до п. 1.1. договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення боржником, яким є Товариство з обмеженою відповідальністю "АПТ УКРАЇНА ГРУПП" (відповідач-1), взятих на себе забезпечених порукою зобов`язань, що витікають з кредитного договору № SМЕ/ВС/05-40 від 06.11.2020, укладеного між кредитором та боржником, з урахуванням всіх змін, доповнень, нових редакцій, новацій, додаткових договорів, додаткових угод, договорів про внесення змін тощо, що внесені/укладені до нього або можуть бути внесені/укладені в подальшому.
Згідно із п. 2.4 розділу 2 Договору поруки, Сторони домовились, що Поручитель повинен виконати забезпечені порукою зобов`язання, і тому ж порядку та обсязі, який встановлено для Боржника за Кредитним договором.
У пункті 2.5 розділу 2 Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі. Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Кредитора вимагати виконання забезпечених порукою зобов`язань повністю (чи у будь - якій його частині) як від Боржника та Поручителя разом, так і від кожного окремо.
Відповідальність Поручителя виникає як у випадку невиконання Боржником будь - якої частини забезпечених порукою зобов`язань, так і при невиконанні Боржником забезпечених порукою зобов`язання в цілому (пункт 2.6 Договору).
Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання забезпечених порукою зобов`язання у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (пункт 2.7 Договору).
Поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами Кредитного договору та всіх договорів, відповідно до яких забезпечується виконання зобов`язань за Кредитним договором, та отримав їх копії, жодних заперечень, а також непорозумінь їх положень не має, та повністю на них погоджується (пункт 2.8 Договору).
Відповідно до п. 3.2. Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому Договору не пізніше 7 (семи) банківських днів з моменту отримання письмової вимоги про виконання забезпечених порукою зобов`язань Боржника в цілому.
Згідно п.8.4 договору, він набирає чинності з моменту (дати) його підписання та діє до настання однієї з наступних обставин:
- виконання в повному обсязі боржником зобов`язання, забезпеченого порукою;
- погашення поручителем у повному обсязі заборгованості боржника за кредитним договором у порядку, встановленому договором;
- якщо кредитор протягом 10 років з дня настання строку (терміну) виконання зобов`язання не пред`явить позову до поручителя.

16.02.2024 р. банк (позивач за первісним позовом) направив на адресу відповідача - 2, а також на адресу відповідача - 3 вимогу від 14.02.2024 № 05-2/04/344-БТ та від 14.02.2024 № 05-2/04/345-БТ відповідно про виконання забезпечених порукою зобов`язань боржника в цілому за кредитним договором № SМЕ/ВС/05-40 від 06.11.2020 року відповідно до договору поруки, проте відповідач - 2 та відповідач - 3 не скористались своїм правом отримання вимоги, не виконали вимог позивача і не погасили заборгованість по кредитному договору.
Несплата відповідачами суми кредиту, нарахованих процентів та комісії і стала причиною виникнення спору та звернення позивача (банку) із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПТ УКРАЇНА ГРУПП", гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 солідарно 356 878,62 грн, а саме 291 665,79 грн простроченої заборгованості за основним зобов`язанням, 53,36 грн простроченої заборгованості за процентами, 65 022,30 грн простроченої заборгованості за комісією, 82,23 грн три процентів річних за несвоєчасне повернення кредиту та 54,94 грн три процентів річних за несвоєчасне повернення комісії.
Не заперечуючи фактів укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів у вказаній позивачем сумі, часткового виконання основного зобов"язання, відповідач - 1 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) просить суд визнати недійсним кредитний договір від 06.11.2020р. № SМЕ/ВС/05-40 в частині встановлення, нарахування та сплати позивальником на користь банку комісії за супроводження кредиту. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом посилається на те, що дана умова суперечить ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», яка, серед іншого, забороняє банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов"язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідачі 2 та 3 заперечень проти первісного позову суду не надали.

При вирішенні спору суд враховує наступне.
Щодо первісної позовної заяви:
З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, забезпечені порукою, пов`язані із неналежним виконанням відповідачем-1, відповідачами 2 і 3 умов кредитного договору та договору поруки відповідно щодо своєчасного та у повному розмірі повернення кредиту, сплати процентів та комісії, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України тощо.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, як це передбачено ч.1 ст.546 ЦК України
Згідно ч. ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно зі статтею 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Стаття 554 ЦК України встановлює, що правовим наслідком порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, є відповідальність боржника і поручителя перед кредитором як солідарних боржників.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Таким чином, уклавши Договір поруки, відповідач-2 та відповідач-3 поручилися перед кредитором (позивачем) за виконання відповідачем-1 своїх зобов`язань за Кредитним договором.
Виходячи з вищевикладеного, перевіривши розрахунок суми позовних вимог, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог позивача за первісним позовом про солідарне стягнення з відповідачів 291 665,79 грн простроченої заборгованості за основнмм зобов`язанням за період з 08.06.2022р. по 27.12.2023р., 53,36 грн простроченої заборгованості за процентами за період з 09.06.2022р. по 27.12.2023р., 65 022, 30 грн простроченої заборгованості за комісією за період з 16.10.2023р. по 27.12.2023р.
Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд перевірив розрахунок, наданий позивачем, та дійшов до висновку, що він відповідає приписам ст. 625 ЦК України та умовам договору, є арифметично правильним, відтак задовольняє позовні вимоги про стягнення 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 16.06.2021р. по 17.02.2022р. в сумі 82,23 грн та 3% річних за несвоєчасне повернення комісії за той же період в сумі 54,94 грн.
Таким чином, позовні вимоги за первісним позовом суд визнає обґрунтованими та задовольняє їх.
З відповідачів за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню солідарно заборгованість в розмірі 356 878, 62 грн за Кредитним договором №SME/BС/05-40 від 06.11.2020 р., що включає в себе: 291 665,79 грн. простроченої заборгованості за основним зобов`язанням; 53,36 грн простроченої заборгованості за процентами; 65 022,30 грн простроченої заборгованості за комісією; 82,23 грн - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту; 54,94 грн - 3% річних за несвоєчасне повернення комісії.
В задоволенні вимог за зустрічним позовом суд відмовляє з наступних підстав.
За своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.
Тобто правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на яку посилається позивач у зустрічному позові, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Дослідивши зміст кредитного Договору суд зазначає, що його умови не містять обов`язку/ умов щодо придбання позичальником будь-яких товарів/ послуг від Банку або спорідненої або пов`язаної особи Банку як обов`язковою умову надання банківських послуг.
Що стосується посилання позичальника на правові висновки, які викладено у постановах Верховного Суду від 20.07.2022р. у справі №343/557/15-ц, від 16.11.2016р. у справі №6-1746цс16, від 09.12.2019р. у справі №524/5152/15, суд звертає увагу, що правовідносини у цих справах не є подібними та не підлягають застосуванню при вирішенні цієї справи. Як убачається з тексту постанов, на які посилається позичальник, суди застосовували Закон України «Про захист прав споживачів», а спірні правовідносини у вказаних справах виникли у зв`язку із виконанням Договору про надання споживчого кредиту.
Суд погоджується з Банком у тому, що позичальник довільно, на свій розсуд тлумачить практику Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначила, що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Тобто, правовідносини регулювалися Законом України "Про споживче кредитування".
Згідно ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення кредитного договору):
- договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;
- споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит;
- споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту;
- споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
В даному випадку, як правомірно зазначає банк, Кредитний договір, який було укладено між позивачем та відповідачем-1, не є споживчим, а тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані приписи Закону України «Про захист прав споживачів».
Суд також наголошує на тому, що свобода договору є основоположним принципом цивільного права, який надає особам право укладати договори один з одним без надмірного втручання з боку держави чи інших зовнішніх суб`єктів. Чинне вітчизняне цивільне законодавство дозволяє сторонам відступити від норм цивільного права і на свій розсуд врегулювати відносини у договорі, а також передбачено що обидві сторони вільні під час укладення договору, вибору контрагентів, встановленні умов договору. Так, відповідач-1 є юридичною особою, суб`єктом підприємницької діяльності, яку він здійснює на власний розсуд. Очевидно, що в разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій. Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.
Укладаючи договір, відповідач - 1 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) повністю усвідомлював його умови, мав можливість ознайомитися з ними та порівняти з іншими договорами у сфері кредитування, однак серед великого різноманіття банків в Україні обрав для кредитування саме позивача. В укладеному договорі сторони чітко визначили, поряд з умовою про сплату процентів за користування кредитом, ще і розмір оспорюваної комісії у відсотках від суми кредиту, визначеної у п.1.1 договору. Відтак, посилання у зустрічному позові на несправедливість цієї умови договору є необґрунтованим, оскільки, як уже було сказано, дана умова не була прихованою для позичальника на час укладення договору і протягом строку дії договору жодного разу не змінювалася. Той факт, що позичальник свідомо не сплачував дану комісію (на чому він наголошував під час розгляду справи в суді) не свідчить про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних положень кредитного договору, чи про неправомірність дій банку, який спрямовував кошти, що надходили від позичальника, на погашення заборгованості з комісії з огляду на п.8.4 кредитного договору.
У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину як в цілому, так і окремих його умов. Зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Господарський суд, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази дійшов до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви. При цьому інші доводи та заперечення сторін судом почуті, проте не оцінюються як обґрунтовані та правомірні, оскільки не впливають на зроблені судом висновки.
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд враховує положення ст. 129 ГПК України.
Понесені позивачем за первісним позовом витрати по оплаті судового збору відповідно до статі 129 ГПК України покладаються на відповідачів у рівних частинах.
У зв`язку із відмовою в задоволенні зустрічного позову понесені ТОВ «АПТ УКРАЇНА ГРУПП» покладаються на нього.
Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Первісний позов задовольнити.
Видати накази із набранням цим рішенням законної сили.
7. У задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовити.
Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Солодюк О.В.