ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Дніпро Справа № 904/495/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.,

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Вогник"

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Колісник І.І.) від 10.02.2025р. у справі № 904/495/25

за позовом Керівника Кам`янської окружної прокуратури, м. Кам`янське Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради, м.Кам`янське Дніпропетровської області

до Приватного підприємства "Вогник", м. Кам`янське Дніпропетровської області

про стягнення 301910,81 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Керівник Кам`янської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради про стягнення з Приватного підприємства "Вогник" безпідставно збережених коштів у сумі 301 910,81 грн.

Разом із позовом прокурор подав заяву про забезпечення позову, в якій просив:

- накласти арешт на належний на праві власності Приватному підприємству "Вогник" об`єкт нерухомого майна: будівлю будинку побуту "Лада" загальною площею (кв.м): 4254,5, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи (попередня назва - проспект Леніна), будинок 32 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04);

- заборонити Приватному підприємству "Вогник" та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: будівлі будинку побуту "Лада" загальною площею (кв.м): 4254,5, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи (попередня назва - проспект Леніна), будинок 32 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04), відомості щодо яких внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта (далі - об`єкт нерухомого майна) тощо.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2025р. у справі № 904/495/25:

- заяву Керівника Кам`янської окружної прокуратури - задоволено частково;

- накладено арешт на належний на праві власності Приватному підприємству "Вогник" об`єкт нерухомого майна: будівлю будинку побуту "Лада" загальною площею (кв.м): 4254,5, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи (попередня назва - проспект Леніна), будинок 32 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04), в межах позовних вимог Керівника Кам`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради про стягнення з Приватного підприємства "Вогник" безпідставно збережених коштів у сумі 301910,81 грн.;

- заборонено Приватному підприємству "Вогник" та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: будівлі будинку побуту "Лада" загальною площею (кв.м): 4254,5, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи (попередня назва - проспект Леніна), будинок 32 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04), відомості щодо яких внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта (далі - об`єкт нерухомого майна) тощо;

- у решті заяви про забезпечення позову - відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд врахував викладені прокурором обґрунтування заяви про забезпечення позову та визнав їх такими, що заслуговують на увагу. На думку суду, враховуючи можливість вільного розпорядження відповідачем майном, що не потребує доведенню, неприйняття заходів забезпечення позову може у подальшому ускладнити/унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист права в межах заявленого предмета позову. Водночас суд прийшов до висновку, що повне задоволення заяви прокурора не відповідає змісту статті 137 ГПК України та принципу співмірності в частині накладення арешту на весь об`єкт нерухомого майна, а не в межах суми позовних вимог.

До Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Приватне підприємство "Вогник", в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2025р. у справі № 904/495/25 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви Керівника Кам`янської окружної прокуратури про забезпечення позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тими обставинами, що відповідач здійснює свою господарську діяльність саме через здачу в оренду приміщень, офісів будівлі будинку побуту "Лада", які розташовані у багатоповерховій будівлі, та сплачує з отриманих платежів відповідну орендну плату за користування земельною ділянкою на підставі діючого договору оренди земельної ділянки.

Вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Також, накладення арешту на майно, яке не є предметом спору, суперечить змісту забезпечення та порушує права інших осіб - орендарів приміщень. Предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми. Натомість позивач просить накласти арешт на нерухоме майно відповідача - будівлю будинку побуту "Лада".

Заявником не доведено недостатню платоспроможність відповідача для виконання судового рішення. Так само як і дії відповідача, як окремо, так і у сукупності, не свідчать про намір ухилятися від його виконання.

Сам по собі факт порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем у розумінні приписів ГПК України не є підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Суд не звернув уваги, що у відповідача відсутній борг по сплаті земельного податку, а у межах справи № 904/5792/23 позивачем наведено заперечення на нормативну грошову оцінку земельної ділянки та замовлене комплексне земельне-технічне дослідження з питань землеустрою про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Також, відсутня довідка Державної податкової служби про наявність заборгованості перед бюджетом зі сплати орендної плати за землю.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання на 10.06.2025р.

Прокурор проти задоволення скарги заперечує та зазначає, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи не співмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить в суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.

Предметом спору є стягнення до місцевого бюджету значної суми коштів в більше ніж 300 тисяч гривень, від сплати яких відповідач упродовж тривалого часу безпідставно ухиляється.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

У заяві про забезпечення позову прокурор просив застосувати захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу та знаходиться у нього та з обмеженням у розпорядженні ним, без позбавлення права користування.

Твердження відповідача про перешкоджання його господарській діяльності не містять ніякого підґрунтя, оскільки заходи забезпечення не розривають жодних договірних відносин між відповідачем та іншими особами, в тому числі щодо оренди окремих приміщень будівлі, якими, до того ж, орендна плата повинна вноситися незалежно від наслідків їх господарської діяльності. Фактів неможливості використання орендарями окремих приміщень будівлі, на яку накладено судом арешт, апелянт не навів.

Позивач у додаткових поясненнях заперечує проти задоволення апеляційної скарги та не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Забезпечення позову було направлене на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача і не є обмеженням права власності особи в повній мірі та носить тимчасовий характер.

У даному випадку, вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (апелянта) є попередженням потенційних труднощів у подальшому виконанні можливого рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.

Фактів неможливості використання орендарями окремих приміщень будівлі, на яку накладено судом арешт, апелянт не наводить.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

Відповідно до вимог частини першої статі 137 Господарського процесуального кодексу позов забезпечується, зокрема: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Щодо арешту майна колегія суддів зазначає, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/4777/21, від 11.12.2023 у справі № 922/3528/23.

Відносно такого виду забезпечення як заборона вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна суд зазначає про таке.

Частиною першою статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що проведення реєстраційних дій (щодо реєстрації прав/обтяжень прав) зупиняється, зокрема на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

При цьому згідно із частиною другою цієї статті Закону судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (постанова Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22)).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суд у кожному конкретному випадку повинен оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Предметом спору у даній справі є вимоги, про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 301 910,81 грн. на підставі 1212 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач, фактично користуючись у період з 11.07.2023 по 29.05.2024 без достатньої правової підстави земельною ділянкою з кадастровим номером :02:016:0569 за рахунок Кам`янської міської ради власника земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування вказаною земельною ділянкою на рівні орендної плати.

Прокурор зазначає, що відповідач використовував земельну ділянку без укладення договору оренди не зважаючи на набуття права власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці.

Дані обставини, на думку прокурора, свідчать про безпідставне ухилення відповідачем протягом тривалого часу від сплати значної суми коштів до місцевого бюджету.

Разом із позовом прокурором подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача: будівлю будинку побуту "Лада" та заборони вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єкта нерухомого майна.

Прокурор посилається, що під час розгляду справи існує ризик відчуження нерухомого майна, належного відповідачу, за рахунок якого можливе виконання рішення суду.

Об`єкт нерухомого майна зареєстрований за відповідачем на праві власності, на підтвердження чого ним надана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер реєстраційної довідки № 370698776, дата формування 20.03.2024).

Прокурор вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту (тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження майном) на об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачу на праві власності без обмеження/позбавлення права користування ним, не призведе до невиправданого обмеження його майнових прав, оскільки обтяжене майно фактично перебуває у власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Прокурор вважає, що можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових котів, є додатковою гарантією того, що рішення суду в разі задоволення позову буде виконане.

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, як його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у йбго власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання суд якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов в доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегіть недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Указана правова позиція також викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.

Дослідивши викладені заявником доводи та надані на підтвердження цих доводів докази, врахувавши наявність зв`язку між заявленим прокурором заходом забезпечення позову у виді накладення арешту на майно відповідача і предметом спору, співмірність і адекватність, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та заборону вчинення реєстраційних дій, оскільки між сторонами існує спір щодо оплати за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору оренди, а виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у відповідача, присудженої до стягнення суми заборгованості.

У свою чергу відповідач не спростував наведені прокурором аргументи щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову. Жодних доказів, які б підтверджували наявність у відповідача достатніх коштів для розрахунків за спірною заборгованістю, останнім не подано.

Апеляційний суд також враховує, що накладення арешту на грошові кошти відповідача здатне погіршити його майновий стан, у той час як накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, мінімально впливатиме на повсякденну роботу відповідача, не ускладнюючи його господарську діяльність. Отже, обраний прокурором вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Арешт майна, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, та заборона відповідачу або іншим особам вчиняти певні реєстраційні дії, має на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обрані види забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі N 381/4019/18 та постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 р. у справі № 908/2382/21. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2023 р. у cправі № 904/1329/23.

За таких обставин, з метою забезпечення реального захисту порушених прав та інтересів позивача у майбутньому, заява про забезпечення позову прокурора вірно частково задоволена судом першої інстанції в межах суми позовних вимог.

У разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи не співмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить в суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо обмеження його права на користування майном у цілях підприємницької діяльності через заборону судом передачі його в оренду, адже вжиті судом заходи забезпечення позову не направлені на обмеження користування відповідачем та іншими особами майном, а лише обмежують можливість розпоряджатися ним.

Фактів неможливості використання орендарями окремих приміщень будівлі, на яку накладено судом арешт, апелянт не навів. Отже, відповідачем не доведено негативного впливу вжитими заходами забезпечення позову на його господарську діяльність.

Доводи апелянта щодо підтвердження сплати відповідачем податку за землю та незгоди із застосуванням при розрахунку розміру недоотриманих коштів відомостей про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, відносно чого апелянтом замовлено проведення комплексного земельно-технічного дослідження з питань землеустрою, не можуть розглядатися при розгляді судом питання забезпечення позову, оскільки вони стосуються розгляду справи по суті спору.

Так, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову вживаються виходячи з обставин конкретної справи та забезпечують ефективне виконання рішення у справі, в якій вони вжиті; підстави та обставини для вжиття заходів забезпечення позову є індивідуальними в кожній справі. Окрім того, заходи забезпечення мають тимчасовий характер та суд, який їх вжив має право на їх зміну або скасування, в залежності від певних обставин.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову шляхом арешту нерухомого майна та заборони вчинення реєстраційних дій, відповідають процесуальним нормам, що регулюють дані правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Вогник" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2025р. у справі № 904/495/25 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2025р. у справі № 904/495/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 19.06.2025 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд