ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. Справа № 911/2328/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Вериженко Алли Казимірівни

на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024

у справі № 911/2328/24 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом фізичної особи-підприємця Вериженко Алли Казимірівни

до:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тугоркан"

2) ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_2

про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Вериженко Алла Казимірівна (далі - позивачка; ФОП Вериженко А.К.; апелянт; скаржник) звернулась до Господарського суду Київської області через підсистему "Електронний суд" із позовною заявою від 31.08.2024 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тугоркан" (надалі - відповідач-1; ТОВ "Тугоркан") та ОСОБА_1 (в подальшому - відповідач-2; ОСОБА_1 ), у якій просила господарський суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин - кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151721 від 31.05.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, припинивши право власності ОСОБА_1 на зазначене майно;

- скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ "Тугоркан" на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин - кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47586053 від 02.07.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, припинивши право власності ТОВ "Тугоркан" на зазначене майно;

- витребувати з ТОВ "Тугоркан" на користь ФОП Вериженко А.К. громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин - кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ФОП Вериженко А.К. посилалась на те, що їй належить магазин-кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 28.12.2018 у справі за позовом ОСОБА_2 до Капляра П.Г. про стягнення боргу за договором позики затверджено мирову угоду, укладену 21.12.2018 між сторонами у справі, за умовами якої визнано за ОСОБА_2 право власності на належні ФОП Вериженко А.К. об`єкти, зокрема: нежитлову будівлю - магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з указаною ухвалою, ФОП Вериженко А.К. оскаржила її в апеляційному порядку та постановою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 ухвалу Сквирського районного суду від 28.12.2018 скасовано. Однак, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2019, ОСОБА_2 після скасування апеляційним судом ухвали, на підставі якої за нею зареєстровано право власності на спірні приміщення, 31.05.2019 продала вказаний магазин ОСОБА_1 . Як було з`ясовано, державний реєстратор комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" ОСОБА_3 зареєстрував 26.06.2019 право власності на спірне приміщення за ТОВ "Тугоркан", де засновником і директором є ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, ФОП Вериженко А.К. вважає, що її з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне їй майно.

У подальшому Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 22.05.2020 у справі № 357/6397/19 відмовив у задоволенні позову Вериженко А.К. до ОСОБА_1 і ТОВ "Тугркан", за участю третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Київський апеляційний суд постановою від 09.03.2021 у справі № 357/6397/19 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2020 скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов Вериженко А.К. до ОСОБА_1 і ТОВ "Тугркан", за участю третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнив частково. Зокрема, суд апеляційної інстанції скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ТОВ "Тугоркан" на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Верховний Суд постановою від 24.05.2023 скасував рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 09.03.2021, закрив провадження у справі № 357/6397/19 та роз`яснив Вериженко А.К. , що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2328/24; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_2 (по тексту - третя особа; ОСОБА_2 ).

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2328/24 відмовлено у задоволенні позову.

За висновками місцевого господарського суду, з огляду на встановлені останнім обставини обрання позивачкою неналежного способу судового захисту, а також недоведеність обставин, які мають значення для справи, заявлені ФОП Вериженко А.К. позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням ФОП Вериженко А.К. звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 по справі № 911/2328/24 та увалите нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустив нез`ясування обставин, що мають значення для справи, крім того мало місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які останній визнав встановленими, а викладені у рішенні висновки не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що матеріалами справи повністю підтверджується належність магазину - кафетерію, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності, - саме фізичній особі - підприємцю Вериженко А.К.

Скаржник вказує, що як вбачається з ухвали від 28.12.2018 у справі № 376/3274/18, Сквирський районний суд Київської області, розглянувши у підготовчому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до Капляра П.Г. про стягнення боргу згідно договору позики від 01.11.2013, ухвалив: затвердити мирову угоду, яка укладена 21.12.2018 між позивачем ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 та ОСОБА_5 , який проживає по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , за умовами якої: визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю магазин - кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 . Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу згідно договору позики від 01.11.2013.

Тобто, як вважає позивач, з огляду на вказану ухвалу та тільки на її підставі належний позивачу торгівельний павільйон із зупинкою для очікування громадського транспорту на масиві «Таращанський» в м. Білій Церкві (в районі кінцевої зупинки) був визначений як нежитлова будівля - магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Не погоджуючись із вказаною ухвалою Сквирського районного суду позивачем було подано на неї апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Однак, ОСОБА_2 вже було зареєстровано право власності на зазначені магазини. Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року згадану ухвалу Сквирського районного суду скасовано.

Втім, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2019 ОСОБА_2 , після скасування апеляційним судом ухвали, на підставі якої за нею було зареєстровано право власності на спірні приміщення, було продано вказаний магазин - кафетерій 31 травня 2019 року ОСОБА_1 , рішення про державну реєстрацію прав № 47151721 від 31.05.2019.

Таким чином, апелянт акцентує, що знаючи про скасування ухвали Сквирського районного суду на підставі якої за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на вказаний магазин, оскільки вона була присутня в судовому засіданні суду апеляційної інстанції при проголошенні судового рішення, остання продала його третій особі. Разом з тим, ОСОБА_1 не повертала позивачу зазначений вище магазин та не давала можливості здійснювати в ньому діяльність та розпоряджатися належним Вериженко А.К. майном.

При цьому, у свій час, спірний магазин був зареєстрований і за ОСОБА_1 , зважаючи на що відповідні вимоги позивачем заявлено і до цього відповідача з урахуванням постанови КГС ВС від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19.

Скаржник зазначив й те, що на меті відповідачів та третьої особи було незаконне заволодіння належної позивачеві тимчасовою спорудою та позбавлення його права володіння, користування та розпорядження.

Підсумовуючи викладені у апеляційній скарзі доводи, скаржник наголошує, що судом першої інстанції залишилися не врахованими наявні в матеріалах справи докази та не з`ясованими обставини, а саме: 1. Чи мало спірне майно державну реєстрацію права власності до ухвали Сквирського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року у справі № 376/3274/18? 2. Якщо спірне майно до ухвали Сквирського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року у справі № 376/3274/18 не мало державної реєстрації права власності як нерухоме майно, чи слід вважати його тимчасовою спорудою? 3. Чи може спірне майно вважатися нерухомим майном, якщо ухвала Сквирського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року у справі № 376/3274/18, на підставі якої воно вперше набуло статусу «нерухомого майна», була скасована апеляційним судом? 4. Чи відповідає штучно створене «нерухоме майно» інтересам суспільства та громади міста, зважаючи на те, що земельна ділянка :02:021:0250 за договором оренди була надана позивачу для встановлення та обслуговування торгівельного павільйону із зупинкою для очікування громадського транспорту? 5. Чи надавалась відповідачам у встановленому законом порядку земельна ділянка :02:021:0250 саме для будівництва капітальної (не тимчасової) споруди, і чи видавався дозвіл на таке будівництво будь-якій особі? 6. Чи мають відповідачі зареєстроване право користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне майно? 7. Крім того, суд першої інстанції в мотивувальній частині не надав оцінки доказам, зокрема: повідомленню від виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 16.09.2024 № 3401/01-07; інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, які підтверджують чинність договору оренди земельної ділянки саме за позивачкою.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2025, апеляційна скарга позивача у справі № 911/2328/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Вериженко А.К. на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2328/24. Розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Вериженко А.К. на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2328/24 призначено на 07.04.2025.

07.03.2025 на адресу апеляційного господарського суду від ТОВ "Тугоркан" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. За твердженнями відповідача-1, право власності на спірну нежитлову будівлю магазин-кафетерій у його власника виникає лише з моменту державної реєстрації цього права. Позивач не надала господарському суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що вона є власником спірного нерухомого майна, а також не надала жодних доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання її права.

Додатково відповідач-1 підкреслив, що в апеляційній скарзі апелянт стверджує, що спірний об`єкт є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності. Проте, скаржник залишив поза увагою, що відповідно до технічного паспорта з інвентаризаційної справи № 2103, виготовленого експертом Харченко О.А. (кваліфікаційний сертифікат АЕ № 002953) КП КОР «Південне БТІ», магазин-кафетерій площею 24,1 кв.м., що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква, вулиця Таращанська, будинок 191А, є нерухомим майном. 26.06.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю магазин-кафетерій площею 24,1 кв.м., який знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква, вулиця Таращанська, будинок 191А за ТОВ "Тугоркан". Отже, спірна нежитлова будівля магазин-кафетерій відноситься до об`єктів, розташованих на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, тобто є нерухомим майном.

Окрім цього відповідач-1 зазначив, що відповідно до пунктів 16, 17 Методичних рекомендації щодо встановлення порядку розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 04.09.2006 № 296, стаціонарні малі архітектурні форми після спорудження підлягають прийняттю до експлуатації. Прийняття до експлуатації стаціонарної малої архітектурної форми здійснюється комісією за участю уповноваженого представника органу містобудування та архітектури, представників відповідних служб у залежності від функціонального призначення споруди, а також суб`єкта підприємницької діяльності з розглядом на місці відповідності об`єкта паспорту прив`язки. За результатами розгляду складається акт встановленого зразка технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми до експлуатації. Після прийняття об`єкта до експлуатації здійснюється його реєстрація відповідним органом містобудування та архітектури. Також, відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Згідно із визначенням, наведеним в абзаці п`ятому пункту 1.4 розділу І зазначеного Порядку, паспорт прив`язки тимчасової споруди - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою прилеглої території. Втім, матеріали справи не містять доказів про спорудження (встановлення) позивачкою та прийняття в установленому порядку до експлуатації тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1, зокрема, у матеріалах справи відсутні акт про прийняття малої архітектурної форми до експлуатації та належним чином оформлений паспорт прив`язки малої архітектурної форми/тимчасової споруди.

Згідно тверджень відповідача-1 договір оренди землі припинив свою дію 25.04.2023, тому з цієї дати припинилося право оренди позивачки на земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:0250, а отже інтересу останньої не порушено, на момент звернення із відповідним позовом до господарського суду.

В судових засіданнях 07.04.2025 та 05.05.2025 по справі оголошувалась перерва.

Представник апелянта в судовому засіданні 02.06.2025 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 по справі № 911/2328/24 та увалите нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 02.06.2025 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення - залишити без змін.

Представники відповідача-2 та третьої особи в судове засідання 02.06.2025 не з`явились. Про час та місце розгляду справи останні були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням № 571 про отримання відповідачем-2 копії ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 про оголошення перерви у судовому засіданні, а також поштовим повідомленням № 598 про направлення третій особі копії ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 про оголошення перерви у судовому засіданні.

При цьому, з даних «Трекінг відправлення» з офіційного сайту АТ «Укрпошта» вбачається, що станом на 29.05.2025 поштове відправлення № 598 не було вручено третій особі під час доставки (причина: закінчення встановленого терміну зберігання).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 ГПК України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та відносини між ними визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (надалі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством (пункти 8, 15 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок», цих Правил (пункт 76 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду (пункт 83 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Системний аналіз ст. 242 ГПК України, п.п. 15, 83, 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, свідчить, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близька за змістом позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19).

За таких обставин, апеляційний господарський суд вжив належних та необхідних заходів для повідомлення третьої особи про дату, час та місце проведення судового засідання, направляючи рекомендованою кореспонденцією ухвалу суду за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Також Північним апеляційним господарським судом враховано, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 про призначення дати судового засідання на 02.06.2025 була оприлюднена 07.05.2025 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (адреса посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/127074249), тобто усі учасники справи, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до реєстру, мали можливість ознайомитися зі змістом вказаної ухвали.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Разом з цим, застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989) (аналогічне застосування прецедентної практики Європейського суду з прав людини викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 908/98/18; від 13.09.2019 у справі № 904/4105/18).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що третю особу було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а неотримання поштової кореспонденції учасником справи не залежить від волевиявлення суду.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представників відповідача-2 та третьої особи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань відповідача-2 та третьої особи про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких належним чином повідомлено про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Також судова колегія вказує, що відзивів/письмових пояснень на апеляційну скаргу від відповідача-2 та третьої особи на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходило, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, Сквирський районний суд Київської області ухвалою від 28.12.2018 у справі № 376/3274/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу згідно з договором позики від 01.11.2013 затвердив мирову угоду, яка укладена 21.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , за умовами якої визнано за ОСОБА_2 право власності, зокрема, на нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Київський апеляційний суд постановою від 21.05.2019 скасував ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 28.12.2018 у справі № 376/3274/18.

ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_1 (покупець) уклали 31.05.2019 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до пункту 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто дев`яносто один літера "А"), (далі - предмет договору), загальною площею 24,1 кв. м, а покупець приймає це нежитлове приміщення у власність і сплачує продавцю за нього встановлену в договорі грошову суму. Предмет договору знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 322489500:02:021:0250 площею 0,0079.

У пункті 1.2 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.05.2019 зазначено, що предмет договору належить продавцю на підставі ухвали Сквирського районного суду Київської області від 28.12.2018, справа № 376/3274/18.

За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.05.2019 останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами, та нотаріального посвідчення. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нежитлові приміщення у покупця виникає з дня державної реєстрації права.

Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.05.2019 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3412.

За інформацією з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.05.2019 (індексний номер витягу 168874946) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47151721 від 31.05.2019, внесено запис № 31814153 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій) загальною площею 24,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.07.2024 (номер інформаційної довідки: 388963126), на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47586053 від 02.07.2019, внесено запис № 32214663 про державну реєстрацію права власності за ТОВ "Тугоркан" на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій) загальною площею 24,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000). Документи подані для державної реєстрації: акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 1867, виданий 25.06.2019, видавник: сторони; рішення установчих зборів, серія та номер: 1, виданий 12.05.2019, видавник: ОСОБА_1 .

Звертаючись із позовом до суду, ФОП Вериженко А.К., серед іншого, стверджувала, що останню з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне їй майно - магазин-кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності.

Позивачка просила господарський суд скасувати державну реєстрацію права приватної власності відповідачів на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин - кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , з припиненням права власності відповідачів на це майно, а також витребувати вказаний об`єкт нерухомого майна з ТОВ "Тугоркан" на користь ФОП Вериженко А.К.

ТОВ "Тугоркан" проти позову заперечував, вважаючи, що заявлені вимоги не відповідають ефективному способу захисту; обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, на думку відповідача 1, є недоведеними. Крім того ТОВ "Тугоркан" вважає себе добросовісним набувачем спірного майна. Відповідач-1 зазначав, що 23.05.2019 на сайті з продажу нерухомості "dom.ria.com" було розміщено оголошення щодо продажу магазину-кафетерію, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24 кв. м, де зазначено, що за детальною інформацією звертатися за телефоном НОМЕР_3 до Галини Петрівни. 24.05.2019 ОСОБА_1 зателефонувала за вказаним в оголошенні номером телефону та домовилася про зустріч з оглядом об`єкта продажу, наслідком чого стало укладення відповідного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Поряд з цим, згідно із розпискою від 31.05.2019 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 , до укладення договору купівлі-продажу, грошові кошти в розмірі 165 013,00 грн в якості розрахунку за нежитлове приміщення, що продається, а саме громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин - кафетерій), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,1 кв. м. 31.05.2019 ОСОБА_2 , як продавець, і ОСОБА_1 , як покупець, підписали акт приймання-передавання, відповідно до якого на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.05.2019 продавець передає, а покупець отримує: нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,1 кв. м, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо нежитлових приміщень; оригінал технічного паспорта з інвентаризаційної справи № 2103; повний комплект ключів від нежитлового приміщення. Відповідно до рішення від 12.06.2019 № 1 Установчих зборів єдиного Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тугоркан" громадянка України ОСОБА_1 прийняла рішення, зокрема: створити Товариство з обмеженою відповідальністю та надати йому назву "Тугоркан"; затвердити статутний капітал в розмірі 671 905,00 грн, 100% якого належить ОСОБА_1 . Статутний капітал вирішено сформувати за рахунок внеску учасника основними засобами, у тому числі - нежитлового приміщення (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, вартістю 165 013,00 грн, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з актом приймання-передачі основних засобів від 25.06.2019 ОСОБА_1 передала до статутного капіталу ТОВ "Тугоркан", зокрема, нежитлове приміщення (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, вартістю 165 013,00 грн, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до наданої відповідачем-1 копії технічного паспорта на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій) за адресою: АДРЕСА_1 , такий виготовлений станом на 27.02.2019 Комунальним підприємством Київської обласної ради "Південне бюро технічної інвентаризації" на замовлення ОСОБА_2 .

Подібні за змістом твердження щодо обставин справи наведені апелянтом та відповідачем-1 у апеляційній скарзі та відзиві на неї відповідно.

З огляду на вказані фактичні обставини цієї справи, колегією суддів зазначається, що фактично в цій справі існує спір між ФОП Вериженко А.К. та ТОВ "Тугоркан", з володіння якого позивачка просить витребувати спірне нерухоме майно.

На зазначене, як вважає судова колегія, правильно зробив наголос місцевий господарський суд.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 08.11.2005 № 79 дозволено Вериженко А.К. встановити тимчасовий торгівельний павільйон із зупинкою для очікування громадського транспорту на масиві "Таращанський" в м. Біла Церква /в районі кінцевої зупинки/.

06.12.2005 ПП Вериженко А.К. видано дозвіл № 6 на розміщення малої архітектурної форми за адресою: АДРЕСА_1 . Дозвіл виданий на підставі договору оренди землі № 22 від 06.12.2005; характеристика: торговий тимчасовий павільйон із зупинкою очікування громадського транспорту, загальна площа 20 кв. м.

На замовлення СПДФО Вериженко А.К. Приватне підприємство "Паралель плюс" виготовило у 2006 році технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку суб`єкту підприємницької діяльності Вериженко А.К. для розміщення торгівельного павільйону із зупинкою для очікування громадського транспорту за рахунок земель комерційного призначення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі - Шкарівська сільська рада).

Матеріали по виготовленню технічної документації землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку суб`єкту підприємницької діяльності фізичній особі Вериженко А.К. загальною площею 0,0079 га земель комерційного призначення Шкарівської сільської ради, погоджені висновком Шкарівської сільської ради № 55 від 21.12.2006, висновком Білоцерківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного головного управління Державного комітету України по земельних ресурсах № 06-17-612 від 27.12.2006, висновком відділу містобудування, архітектури житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації № 1 від 09.01.2007.

Згідно із довідкою № 177 від 10.01.2007, виданою для ФОП Вериженко А.К. Білоцерківським районним відділом земельних ресурсів Київського обласного управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах, земельній ділянці, яка розташована в межах адміністративної території: АДРЕСА_1 , - присвоєно кадастровий код: :02:021:0250.

За погодженням Головного державного санітарного лікаря Білоцерківського району від 08.02.2007 приватний підприємець Вериженко А.К. затвердила графік санітарного дня та поточного ремонту в тимчасовому торговому павільйоні із зупинкою для очікування громадського транспорту на масиві "Таращанський" в м. Біла Церква.

Розглянувши розроблену технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки СПДФОП Вериженко А.К. для встановлення продовольчого павільйону, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, масив Таращанський Білоцерківського району Київської області, 29.03.2007 Шкарівська сільська рада прийняла рішення № 5-166, яким вирішила, зокрема: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки СПДФОП Вериженко А.К. для встановлення продовольчого павільйону, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква масив Таращанський Білоцерківського району Київської області (пункт 1 рішення); надати СПДФОП Вериженко А.К. земельну ділянку в оренду строком на 15 років загальною площею 0,0079 га земель комерційного призначення для встановлення продовольчого павільйону, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква масив Таращанський Білоцерківського району Київської області (пункт 3 рішення).

Шкарівська сільська рада (орендодавець) і суб`єкт підприємницької діяльності Вериженко А.К. (орендар) уклали 25.04.2007 договір оренди земельної ділянки (далі - договір оренди), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування торгівельного павільйону із зупинкою для очікування громадського транспорту, що знаходиться м. Біла Церква масив "Таращанський" Білоцерківського району Київської області.

Згідно із пунктом 2.1 договору оренди в оренду передається земельна ділянка, що перебуває в комунальній власності загальною площею 0,0079 га земель комерційного призначення у в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району.

Договір укладено на 15 (п`ятнадцять) років, починаючи з дати його реєстрації (пункт 3.1 договору оренди).

Відповідно до пункту 13.1 договору оренди останній набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір оренди земельної ділянки від 25.04.2007 зареєстрований у Київській регіональній філії № 29 державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" 25.04.2007 за № 07.

Акт прийому-передачі вказаної земельної ділянки площею 0,0079 га сторони підписали 25.04.2007.

Згідно із довідкою від 22.10.2010 № 02-18-1660, виданою виконавчим комітетом Шкарівської сільської ради, торгівельному павільйону ПП Вериженко, який знаходиться за адресою: вулиця Таращанська (кінцева зупинка) присвоєно юридичну адресу: м. Біла Церква, вул. Таращанська, 191-А.

Рішенням виконавчого комітету Шкарівської сільської ради від 10.05.2011 № 46 "Про встановлення режиму роботи підприємств торгівлі, що розташовані на території сільської ради" встановлено за погодженням з ФОП Вериженко А.К. зручний для населення режим роботи: Торгівельний павільйон, адреса: м. Біла Церква вул. Таращанська, 191-А.

Головне управління ДФС у Київській області Державної фіскальної служби України видало 10.12.2014 ФОП Вериженко А.К. ліцензію серії АЕ № 567861 на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами та ліцензію серії АЕ № 567860 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, терміном дії з 26.12.2014 по 25.12.2015, у місці торгівлі: м. Біла Церква, вул. Таращанська, 191-А, павільйон-кафетерій.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 01.03.2019 (індексний номер витягу: 158117090), на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45766712 від 01.03.2019, внесено запис № 30516684 про державну реєстрацію за ФОП Вериженко А.К. права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0250 площею 0,0079 га.

Отже, вказані обставини та відповідні докази (документи) стосуються дотримання Вериженко А.К. правил торгівлі та погодження розташування малої архітектурної форми (продовольчого павільйону), як тимчасової споруди в складі зупинки очікування громадського транспорту по АДРЕСА_1.

На момент отримання ФОП Вериженко А.К. дозвільної документації на розміщення малої архітектурної форми (павільйону) за адресою: м. Біла Церква, масив Таращанський, Білоцерківського району Київської області, діяли Методичні рекомендації щодо встановлення порядку розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності, затверджені наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 04.09.2006 № 296 (далі - Рекомендації).

Пунктом 2 Рекомендацій було визначено, що малою архітектурною формою для здійснення підприємницької діяльності (далі - мала архітектурна форма) є невелика одноповерхова споруда, яка виконується із полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без улаштування фундаментів. Малі архітектурні форми є пересувними або стаціонарними: пересувна мала архітектурна форма (торговельне обладнання, низькотемпературний прилавок, лоток, ємність, торговельний автомат, інші пристрої для сезонної роздрібної торгівлі та іншої підприємницької діяльності тощо) - споруда, яка не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей; стаціонарна мала архітектурна форма (кіоск, павільйон тощо) - споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру має площу до 30 кв. м.

Водночас 12.03.2011 набрав чинності Закон України від 17.02.2011 № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності", відповідно до частини другої статті 28 якого тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Частиною четвертою статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Стаття 181 ЦК України визначає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17.08.2000 № 507, міститься визначення терміну "будівля", їх перелік та класифікація. Тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Законодавець, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Відповідно до пунктів 16, 17 Рекомендацій (скасовані на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва № 152 від 09.04.2008) стаціонарні малі архітектурні форми після спорудження підлягають прийняттю до експлуатації. Прийняття до експлуатації стаціонарної малої архітектурної форми здійснюється комісією за участю уповноваженого представника органу містобудування та архітектури, представників відповідних служб у залежності від функціонального призначення споруди, а також суб`єкта підприємницької діяльності з розглядом на місці відповідності об`єкта паспорту прив`язки.

За результатами розгляду складається акт встановленого зразка технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми до експлуатації. Після прийняття об`єкта до експлуатації здійснюється його реєстрація відповідним органом містобудування та архітектури.

Також відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Згідно із визначенням, наведеним в абзаці п`ятому пункту 1.4 розділу І зазначеного Порядку, паспорт прив`язки тимчасової споруди - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою прилеглої території.

Втім, колегія суддів вказує, що в рамках цієї справи ФОП Вериженко А.К. не довела факт спорудження нею та прийняття в установленому порядку до експлуатації тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1, оскільки в матеріалах справи відсутні акт про прийняття малої архітектурної форми до експлуатації та належним чином оформлений паспорт прив`язки малої архітектурної форми/тимчасової споруди.

На дане, за висновками судової колегії, слушно звернув увагу й суд першої інстанції.

Крім того, з наявного у справі дозволу № 6 від 06.12.2006 вбачається про зазначення ідентифікуючої ознаки відповідної малої архітектурної форми (торгового тимчасового павільйону), зокрема його площу - 20 кв.м, що не співпадає з площею спірного майна, визначеного позивачкою.

Також колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачкою оплат за роботи з спорудження спірного торгового павільйону, та понесення останньою інших витрат, пов`язаних з експлуатацією, в т.ч. поточним ремонтом, спірного об`єкта починаючи з 2007 року (після затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки СПДФОП Вериженко А.К. для встановлення продовольчого павільйону).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду 1-ої інстанції про недоведеність позивачкою обставин, які мають значення для справи, зокрема, належності позивачці спірного майна та наявності правових підстав для його витребування з володіння ТОВ "Тугоркан".

З урахування вказаного, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта щодо незаконного заволодіння відповідачами належною позивачці тимчасовою спорудою та позбавлення останньої права володіння, користування та розпорядження.

Крім цього, судова колегія вказує, що положеннями статей 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власника на витребування належного йому майна від інших осіб (добросовісних та недобросовісних набувачів) врегульовано приписами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом частин першої і третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що набуття особою права власності нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права (близькі за змістом вказані правові висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від особи нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно. Якщо нерухомим майном неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (пункт 8.2).

Колегія суддів зазначає, що: 1) дослідження наявності / відсутності порушеного права позивача має здійснюватися під час розгляду справи із заявленим належним та ефективним способом захисту, а обрання позивачем неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові; 2) у спірних правовідносинах (за відповідачем-1 зареєстровано право власності, а тому саме він є фактичним володільцем) належним та ефективним способом захисту прав за сталою практикою Великої Палати Верховного Суду є віндикаційний позов, а всі інші позовні вимоги є неналежними. Застосування судом способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Рішення суду про витребування із незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідним відповідачем. Внаслідок внесення такого запису позивач набуває всі права володіння нерухомим майном, а відповідач втрачає ті, які у нього були наявні.

Натомість, до прикладу, скасування рішення державного реєстратора / скасування державної реєстрації права могло б бути ефективним способом захисту порушеного права за обставинами конкретної справи у випадку вирішення спору про право, якщо це відновить становище, яке існувало до порушення, тобто поновить права позивача (без застосування додаткових способів захисту) та не призведе до стану правової невизначеності щодо спірного нерухомого майна (пункти 114, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20)). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у відповідній редакції) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить (пункт 125).

Колегія суддів зазначає, що державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності, а факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 909/201/23).

Зважаючи на наведене, враховуючи відсутність порушеного права позивачки за обставинами цієї справи, беручи до уваги, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення права позивача, колегія суддів вважає вмотивованими висновки суду першої інстанції про те, що заявлені позивачкою позовні вимоги про скасування рішень про реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень задоволенню не підлягають як такі, що не є належним способом захисту.

Окрім того, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд слушно прийняв до уваги та правильно висновувався про те, що оскільки право власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин - кафетерій), загальною площею 24,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на час вирішення спору у суді зареєстровано за ТОВ "Тугоркан", фізична особа ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у цій справі, що, в сукупності з обставинами неналежного способу захисту права, обраного позивачкою, є окремою підставою для відмови у задоволенні позову в частині до ОСОБА_1 .

З огляду на вказане, судом апеляційної інстанції відхиляються, як необґрунтовані, доводи апелянта про те, що викладені судом попередньої інстанції у оскаржуваному рішенні висновки щодо неналежного способу захисту порушеного права не відповідають встановленим обставинам даної справи.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустив нез`ясування обставин, що мають значення для справи, крім того мало місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які останній визнав встановленими, а викладені у рішенні висновки не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2328/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження відповідача-1 знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів в цілому.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Вериженко Алли Казимірівни на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2328/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2024 у справі № 911/2328/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на фізичну особу-підприємця Вериженко Аллу Казимірівну.

4. Справу № 911/2328/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.06.2025.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак