РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2025Справа № 910/3669/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛІОМ»

до Публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА»

про стягнення 201 000,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛІОМ» до Публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА» про стягнення 201 000,00 грн безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем було належним чином виконано умови укладеного з відповідачем договору про закупівлю № 13/2522-МТР від 28.06.2024, а саме: поставлено весь передбачений цим договором товар та сплачено штрафні санкції за порушення строків його поставки, тоді як у відповідача були відсутні підстави для вимог щодо сплати суми банківської гарантії за порушення виконання позивачем своїх зобов`язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позову.

02.04.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2025 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3669/25, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень.

23.04.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

29.04.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

05.05.2025 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

07.05.2025 до суду від позивача надійшли пояснення по справі.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛІОМ» (надалі - ТОВ «АЛІОМ», постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «УКРНАФТА» (надалі - ПАТ «УКРНАФТА», покупець, відповідач) за результатами закупівлі ID UA-2024-05-24-000248-a укладено договір про закупівлю № 13/2522-МТР (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар за кодом ДК 021:20-4 Теплообмінники, кондиціонери повітря, холодильне обладнання та фільтрувальні пристрої (Кондиціонери) (надалі - товар), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити такий товар на умовах цього Договору.

Загальна сума Договору становить 4 020 000,00 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 670 000,00 грн (п. 3.2. Договору).

У розділі 4 Договору обумовлено порядок розрахунків за товар.

В п. 5.3. Договору визначено, що приймання товару покупцем підтверджується шляхом підписання уповноваженими представниками сторін відповідної(-их) видаткової(-их) накладної(-их) та акту(-ів) приймання-передачі товару за кількістю та якістю (після зняття усіх зауважень).

Датою поставки товару та моментом отримання покупцем товару від постачальника вважається дата підписання сторонами відповідної(-их) видаткової(-их) накладної(-их) та акту(-ів) приймання-передачі товару за кількістю та якістю (після зняття усіх зауважень) (п. 5.4. Договору).

Додатком 1 до Договору є Специфікація, у якій сторони визначили найменування товару, його характеристики та вимоги щодо якості, кількість, вартість, а також умови та строки поставки. Зокрема, сторони погодили, що поставка здійснюється на умовах ІНКОТЕРМС-2020: DDP - склад вантажоотримувача.

Строк поставки та монтаж товару: протягом 35 календарних днів з дати підписання договору.

У додатку 2 до Договору визначено перелік місць поставки та монтажу товару за Договором.

При недотриманні постачальником строків поставки, останній сплачує покупцю штраф у розмірі 5% за прострочення до 30 днів та 10% - за прострочення 30 днів і більше (п. 7.1. Договору).

Розділом 15 Договору передбачені умови забезпечення виконання Договору.

Так, в п. 15.1. Договору встановлено, що під час його укладання постачальник не пізніше дати його підписання надає забезпечення виконання Договору в розмірі 5% його вартості, що складає 201 000,00 грн.

Забезпечення виконання Договору вноситься у формі банківської гарантії, яка надана банком та гарантує забезпечення виконання Договору і повинна бути дійсною до кінця дії Договору та ще 30 календарних днів після закінчення строку дії Договору (п. 15.2. Договору).

Покупець відслідковує виконання умов Договору постачальником та у разі виникнення обставин, коли необхідно стягнути забезпечення виконання Договору з постачальника, покупець самостійно приймає всі необхідні рішення, а саме направляє письмову вимогу банку-гаранту щодо сплати протягом 5 (п`яти) робочих днів повної суми забезпечення, зазначеної в п. 15.1. Договору, без необхідності додаткового обґрунтування та надання додаткових документів (п. 15.3. Договору).

У разі порушення постачальником своїх зобов`язань перед покупцем за цим Договором покупець стягує договірне забезпечення та має право в односторонньому порядку розірвати Договір, письмово повідомивши про це постачальника (п. 15.5. Договору).

Цей Договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2024 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання (п. 11.1. Договору).

Для забезпечення виконання зобов`язань за Договором, ТОВ «АЛІОМ», як принципал, 13.06.2024 уклало з Акціонерним товариством «РВС БАНК» (надалі - Банк, гарант) договір про надання гарантії № Д-2960-24Г (надалі - Договір гарантії), відповідно до якого Банк взяв на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (ПАТ «УКРНАФТА») сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов`язань перед бенефіціаром в разі пред`явлення ним вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами Гарантії.

Як визначено у Договорі гарантії, гарантійним випадком вважається одержання Банком письмової вимоги від бенефіціара про сплату коштів відповідно до умов наданої Гарантії та протягом строку дії Гарантії, що свідчить про порушення принципалом перед бенефіціаром зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Відповідно до п. 2.1. Договору гарантії, загальна сума гарантії складає 201 000,00 грн без ПДВ.

Строк дії Гарантії: з моменту надання та до 30.01.2025 включно (п. 1.4. Договору гарантії).

Згідно з умовами п. 2.2. Договору гарантії, з метою забезпечення належного, своєчасного та у повному обсязі виконання зобов`язань принципала за Гарантією та цим договором, принципал, відповідно до вимог Закону України «Про платіжні послуги», безвідклично та безумовно доручає Банку самостійно здійснювати дебетовий переказ (договірне списання) коштів з будь-якого рахунку принципала, що відкритий та/або буде відкритий у майбутньому в Банку, в сумі заборгованості принципала за цим договором та Гарантією.

Відповідно до п. 6.1. Договору гарантії, принципал надає грошове забезпечення (покриття) (майнові права на отримання і використання грошових коштів для здійснення розрахунків) в сумі 40 200,00 грн (грошове покриття), в якості забезпечення в повному обсязі виконання зобов`язань принципала перед Банком, що випливають з цього договору та Гарантії, а також всіх додатків та додаткових договорів, угод, що будуть укладені до цього договору, в тому числі щодо суми гарантії, строків їх виконання, розміру комісій та інших платежів.

Так, грошове забезпечення, визначене у п. 6.1. Договору гарантії, у розмірі 40 200,00 грн сплачено позивачем на користь Банку 13.06.2024 відповідно до платіжної інструкції № 3355.

Договір гарантії є укладений з дня його підписання та діє до повного виконання зобов`язань сторонами по цьому договору, за умови відсутності будь-яких вимог до Банку з боку бенефіціара після закінчення строку дії Гарантії (п. 7.1. Договору гарантії).

В матеріалах справи наявна Банківська гарантія № 2960-24Г від 14.06.2024, згідно з якою Банк прийняв на себе безвідкличне зобов`язання сплатити бенефіціару (відповідачу) суму, яка не перевищує 201 000,00 грн протягом п`яти робочих днів з дати одержання першої письмової вимоги бенефіціара про сплату коштів за Гарантією, без необхідності для бенефіціара обґрунтовувати свою вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім вимоги, або виконання будь-яких інших умов. Вимога може бути представлена: у паперовій формі рекомендованим листом або кур`єром, та/або автентичним SWIFT-повідомленням через банк бенефіціара АБ «Укргазбанк», та має містити: посилання на номер і дату гарантії; повідомлення про невиконання/неналежне виконання принципалом зобов`язань за Договором, забезпечених цією гарантією; підпис/електронний підпис уповноваженої особи бенефіціара та за наявності відбиток печатки/електронної печатки бенефіціара; платіжні реквізити для перерахування суми, що вимагається до сплати за цією гарантією.

Із наданих в матеріали справи доказів встановлено, що 29.01.2025 до Банка від відповідача надійшла вимога (SWIFT-повідомлення) про сплату грошової суми за банківською гарантією № 2960-24Г від 14.06.2024 в сумі 201 000,00 грн, у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «АЛІОМ» зобов`язання за Договором про закупівлю № 13/2522-МТР (прострочення поставки товару більше ніж на 30 днів).

Листом від 29.01.2025 № 209/25-БТ Банк повідомив ТОВ «АЛІОМ» про отримання від ПАТ «УКРНАФТА» вищевказаного SWIFT-повідомлення від 29.01.2025, у зв`язку з чим вимагав формування повного грошового забезпечення (покриття) та сплати суми в розмірі 160 800,00 грн (201 000,00 грн - 40 200,00 грн сплаченого грошового покриття), яке позивач сплатив 04.02.2025 відповідно до платіжної інструкції № 4064.

Листом від 05.02.2025 № 302/25-БТ Банк повідомив позивача про сплату за Банківською гарантією № 2960-24Г від 14.06.2024 на користь ПАТ «УКРНАФТА» 201 000,00 грн за рахунок повного грошового забезпечення (покриття), розміщеного ТОВ «АЛІОМ» згідно з Договором гарантії, на підтвердження чого надав копію меморіального ордеру № 1 від 05.02.2025.

Звертаючись до суду із даним позовом, ТОВ «АЛІОМ» зазначило, що ним здійснено постачання товару в повному обсязі відповідачу відповідно до Договору, однак із порушенням строків поставки, у зв`язку з чим позивачем сплачено відповідачу штраф у розмірі 87 825,60 грн. Водночас, позивач вважає безпідставним отримання відповідачем суми банківської гарантії 201 000,00 грн, вказуючи про повне виконання ним прийнятого за Договором зобов`язання.

Відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначаючи про обґрунтованість та правомірність поданої ним Банку-гаранту вимоги про сплату гарантійної суми в розмірі 201 000,00 грн, оскільки така вимога була пред`явлена через факт порушення позивачем своїх зобов`язань за Договором в частині дотримання строків поставки товару. При цьому, вказана вимога є достатньою умовою для сплати Банком коштів бенефіціару за безумовною Гарантією, тоді як Банк не має права вимагати виконання будь-яких інших умов або надання інших документів, крім самої вимоги. Також відповідач зауважив, що сплата позивачем штрафних санкцій не звільняє його від обов`язку сплатити кошти за банківською гарантією.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, за яким одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 265 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

За приписами частин 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов. Наведе корелюється з вимогами ст. 629 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України та ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Сторонами не заперечується, що кінцевою датою поставки обумовленого Договором товару відповідно до умов Специфікації є 02.08.2024 (35 календарних днів з дати укладання Договору).

Як встановлено судом із наданих відповідачем в матеріали справи доказів (видаткових накладних), більшу частину товару позивачем поставлено із простроченням, що останнім під час розгляду справи у заявах по суті спору не заперечувалось.

Спір у даній справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для стягнення з відповідача отриманих ним коштів банківської гарантії у розмірі 201 000,00 грн, як безпідставно одержаних.

Так, правовий інститут забезпечення виконання зобов`язання врегульований главою 49 ЦК України, яка передбачає спеціальні міри, що стимулюють боржника до належного виконання зобов`язання та забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч. 1 ст. 200 ГК України гарантія (банківська гарантія) є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження банком, іншою фінансовою установою задоволення вимог управненої сторони в розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає зазначене у ньому певне зобов`язання або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони (ч. 2 ст. 200 ГК України).

Згідно зі ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Отже, гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-беніфеціару грошову суму відповідно до умов гарантії у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Відповідно до ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано. Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (ч. 1 ст. 565 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 568 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором припиняється у разі: 1) сплати кредиторові суми, на яку видано гарантію; 2) закінчення строку дії гарантії; 3) відмови кредитора від своїх прав за гарантією шляхом повернення її гарантові або шляхом подання гаранту письмової заяви про звільнення його від обов`язків за гарантією.

Відповідно до Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004, зареєстрованого Міністерством юстиції України 13.01.2005 за № 41/10321, гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії; гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19 дійшла висновку, що відповідно до статей 560, 563, 565 ЦК України обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає.

Суд зазначає, що факт порушення позивачем своїх зобов`язань за Договором в частині здійснення своєчасної поставки товару сторонами не оспорюється.

Водночас, позивач не погоджується лише із тим, що відповідач звернувся із письмовою вимогою до Банка-гаранта про сплату гарантійної суми вже після повного виконання ТОВ «АЛІОМ» забезпечених гарантією зобов`язань, що, на думку позивача, є безпідставним, з огляду на вже отримані відповідачем кошти сплачених позивачем штрафних санкцій. Крім того, у відповіді на відзив позивач також додав, що у відповідача не було підстав вимагати сплати суми за Гарантією, оскільки останньою визначено, що така сплата можлива в разі невиконання принципалом своїх зобов`язань перед бенефіціаром в повному обсязі або їх частини, а не у разі порушення зобов`язання (неналежного виконання).

Суд не може погодитись із вищенаведеними доводами позивача, оскільки з умов п. 15.5. Договору та змісту Банківської гарантії № 2960-24Г від 14.06.2024 вбачається можливість стягнення суми банківської гарантії у тому числі й через порушення постачальником своїх зобов`язань, а не лише у випадку їх повного або часткового невиконання.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт порушення позивачем своїх зобов`язань за Договором перед відповідачем (неналежне їх виконання), то суд доходить висновку про настання гарантійного випадку, а відтак, відповідачем правомірно було отримано грошові кошти у сумі 201 000,00 грн за Гарантією.

Водночас, суд враховує, що за неналежне виконання зобов`язань за Договором позивачем було сплачено на користь відповідача за відповідною вимогою останнього штрафні санкції у розмірі 87 825,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 4028 від 20.01.2025.

Однак, суд звертає увагу, що штрафні санкції і банківська гарантія є різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними.

Сама по собі сплата штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного правопорушення та не позбавляє відповідача права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії, зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними, що підтверджується судовою практикою, викладеною в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №908/7/18, від 01.04.2019 № 910/2693/18.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 ЦК України.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Наведені вище правові положення дають підстави для висновку, що стягнення безпідставно набутих коштів у порядку, передбаченому положеннями частин 1, 2 ст. 1212 ЦК України є можливим за умови обов`язкового доведення відсутності правової підстави для набуття таких коштів особою, до якої заявлено вимогу про повернення коштів.

Оскільки кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 вказаного Кодексу.

Відтак, за висновками суду, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення 201 000,00 грн як безпідставно отриманих грошових коштів.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи встановлені при розгляді позову обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛІОМ».

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного рішення: 23.06.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко