ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 р. м. Ужгород Справа № 914/786/25

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Транс Груп", м. Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансгруп", м. Хуст Закарпатської області

про стягнення 358 450,53 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Транс Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансгруп" про стягнення 358 450,53 грн заборгованості, з яких 215 000,00 грн основного боргу, 10 214,00 грн штрафу, 31 297,08 грн інфляційних нарахувань та 101 939,45 грн пені.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.03.2025 вирішено передати матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Транс Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансгруп" про стягнення 358 450,53 грн заборгованості, з яких 215 000,00 грн основного боргу, 10 214,00 грн штрафу, 31 297,08 грн інфляційних нарахувань та 101 939,45 грн пені, за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області (88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Коцюбинського, 2А).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 914/786/25 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2025.

Відповідно до частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з частиною 3 статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 12 ГПК України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 3 статті 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Отже, з огляду на категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які не потребують розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, враховуючи те, що справа не відноситься до визначеного частиною 4 статті 247 ГПК України виключного переліку категорій справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, та з огляду на предмет позову (ціну позову до 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), суд дійшов висновку про визнання справи № 914/786/25 малозначною та розгляду її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Так, ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визнано справу № 914/786/25 малозначною та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

Згідно з частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відтак, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів ГПК України, ухвала суду від 14.04.2025 була направлена рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та така повернута до суду органами поштового зв`язку з відміткою про причини повернення: "адресат відсутній за вказаною адресою", що є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання поштової кореспонденції адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

За приписами пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат відмовився", "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи викладене вище, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відтак, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

При цьому, суд також враховує, що 29.06.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України № 3200-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" (далі також ЄСІТС, Закон № 3200-IX). Цей Закон набрав чинності 21.07.2023.

Статтею 42 ГПК України передбачені права та обов`язки учасників справи, зокрема ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, а також виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частинами п`ятою та шостою вказаної вище норми встановлено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням ЄСІТС в порядку, визначеному Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

За змістом розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3200-IX, зміни, що вносяться зазначеним Законом до ГПК України, вводяться в дію 18.10.2023, крім змін до підпунктів 17.3, 17.15 підпункту 17, підпункти 19.1, 19.2 підпункту 19 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, введення в дію яких відбулося одночасно з набранням Законом № 3200-IX чинності.

Разом з тим, з 04.11.2023 набрав чинності Закон України від 19.10.2023 № 3424-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи" (далі Закон № 3424-ІХ).

Згідно з новою редакцією частин 5-8 статті 6 ГПК України, яка чинна з 18.10.2023 відповідно до Закону № 3200-IX та з урахуванням змін внесених відповідно до Закону №3424-ІХ в абзац перший частини 6 статті 6 ГПК України та викладення частини 7 статті 6 ГПК України в новій редакції, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням ЄСІТС або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи (це, зокрема, фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці) реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

Реєстрація в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відтак, з 18.10.2023, відповідач у відповідності до приписів частини 6 статті 6 ГПК України зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, і така реєстрація забезпечила б отримання відповідачем процесуальних документів, в тому числі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025, а отже отримання ухвал Господарського суду Закарпатської області, зокрема в електронному кабінеті, залежало виключно від волі відповідача.

Водночас, відповідно до наявної у матеріалах справи відповіді № 7841965 від 08.03.2025, сформованої засобами підсистеми "Електронний суд", відповідач не має зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не повідомлено суд про зміну місцезнаходження та не забезпечено внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку, що в силу положень пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України день складення підприємством поштового зв`язку повідомлення від 01.05.2025 про неможливість вручення поштового відправлення, вважається днем вручення відповідачу ухвали Господарського суду Закарпатської області від 14.04.2025.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк.

Суд вказує про те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими процесуальними правами, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до частини 9 статті 165, частини 2 статті 178, частини 1 статті 202 ГПК України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Судом також враховано, що згідно з приписами пункту 6.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

08.05.2025 за вх.№ 02.3.1-02/4462/25 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання позивача, відповідно до якого останній долучає до матеріалів справи акт № 1/25 від 31.03.2025 надання юридичних послуг згідно з договором про надання правової (правничої) допомоги № 02/12/2024 від 02.12.2024, докази здійснення позивачем оплати адвокату за вказаним договором та повідомляє суд про намір заявити до стягнення судові витрати разом з детальним описом наданої правничої допомоги в порядку частини 8 статті 129 ГПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення у даній справі.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України, зокрема у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між ними договору підряду № 10/07/23 від 10.07.2023 в частині оплати виконаних позивачем будівельних робіт за липень 2023 року.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідачем не подано відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10.07.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Макстрансгруп" як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лев Транс Груп" як підрядником укладено договір підряду № 10/07/23 (далі договір), за умовами пункту 1.1 якого, підрядник зобов`язується виконати: проведення невідкладних аварійно-відновлювальних робіт з виведення із аварійного стану окремих конструкційних елементів житлового будинку № 62 на вул. Стрийській у м. Львові, постраждалих 06.07.2023 внаслідок ракетного удару зі сторони країни-агресора російської федерації, а саме покрівлі та несучих елементів будівлі (далі об`єкт), а замовник зобов`язується прийняти ці роботи та оплатити їх.

Пунктами 1.2, 1.3, 1.5 договору передбачено перелік робіт, що буде виконано підрядником на об`єкті, наведено у додатку до цього договору, що є невід`ємною його частиною. Підрядник виконує роботи за цим договором власними силами з використанням власних інструментів, обладнання, машин і механізмів, які він вважає за необхідне задіяти для успішного виконання робіт. У разі залучення підрядником субпідрядних організацій або третіх осіб, обладнання, машин і механізмів, підрядник приймає на себе усі ризики пов`язані з таким залученням, та є кінцевим вигодонабувачем за усіма такими угодами. Підрядник приймає на себе також усі ризики пов`язані з недотриманням такими третіми особами вимог податкового та іншого законодавства, та правил техніки безпеки. За домовленостями сторін, підрядник для виконання робіт може використовувати матеріали та обладнання замовника, якість та комплектність яких гарантує замовник. В такому випадку на вартість таких матеріалів та обладнання зменшується ціна договору.

Розділом 2 договору сторони погодили порядок виконання робіт та порядок приймання-передачі виконаних робіт, зокрема, в пункті 2.11 вказано, що приймання-передача робіт за цим договором здійснюється після їх завершення (або завершення окремого їх етапу). Підрядник протягом 5 календарних днів з моменту завершення виконання робіт за договором передає замовнику два примірники акта приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до пункту 2.12 договору замовник протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання акта приймання-передачі виконаних робіт перевіряє обсяги виконаних робіт, їх якість та відповідність умовам договору та підписує акт приймання-передачі, після чого повертає один екземпляр акта підряднику або надає підряднику мотивовану письмову відмову від підписання акта з вказівкою на недоліки, виявлені у виконаних роботах. Вказані недоліки підлягають усуненню підрядником в терміни погоджені обома сторонами. Акт приймання-передачі при цьому підписується негайно після усунення відповідних недоліків підрядником. У випадку неповернення підписаного акта приймання-передачі підряднику протягом 10-ти календарних днів з моменту отримання такого замовником або ненадання підряднику вмотивованої письмової відмови від писання такого акта протягом зазначеного терміну замовником, - виконані роботи вважаються прийнятими замовником без застережень та претензій та підлягають оплаті замовником в порядку розрахунків вказаних у цьому договорі.

Пунктом 3.1 договору підрядник зобов`язався виконати роботи відповідно до календарного плану виконання робіт, що є невід`ємною частиною цього договору.

В пункті 3.2 договору вказано, що термін виконання робіт може бути продовжений за згодою сторін, або за будь-яких обставин, що спричинюють затримку у виконанні робіт, які виникли не з вини підрядника, що оформлюються відповідним додатком до цього договору.

Договірна ціна робіт, що виконуються підрядником за цим договором, визначається по фактичним об`ємам виконаних робіт, виходячи із вартості одиниці робіт. Вартість одиниці робіт, їх проектний об`єм вказано в додатку до цього договору, що є його невід`ємною частиною (пункт 4.1 договору).

Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 договору протягом 7 (семи) днів з моменту укладання цього договору, замовник перераховує на розрахунковий рахунок підрядника передплату (аванс) в розмірі до 30% від суми договору на закупівлю матеріалів на підставі виставлених підрядником рахунків-фактур. Розрахунки за виконані роботи проводяться в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок підрядника протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт, замовник сплачує підряднику суму зазначену в акті прийому-передачі виконаних робіт.

Розділом 5 договору встановлені права та обов`язки сторін.

Так, права та обов`язки підрядника:

- своїми силами і засобами виконати роботи у відповідності з умовами даного договору, вимогами чинного законодавства, державних будівельних норм та правил проектної документації, в обсязі та у термін, передбачений цим договором;

- передати замовнику належно виконані роботи;

- використовувати для роботи якісні матеріально-технічні ресурси, які забезпечені відповідними технічними паспортами та сертифікатами;

- забезпечити представнику замовника усі належні умови для здійснення контролю за виконанням робіт, в тому числі надавати на вимогу представника замовника усі необхідні документи та пояснення щодо виконання окремих видів робіт; виконувати всі письмові вказівки замовника з приводу виконання робіт, в тому числі вказівки представника змовника надані ним під час здійснення контролю за виконанням робіт в письмовій формі, тощо;

- отримати плату за роботи, виконані за цим договором.

Права та обов`язки замовника:

- забезпечити підрядника пректно-кошторисною документацією, необхідними дозвільними документами;

- прийняти роботи, належно виконані підрядником та підписати акт приймання-передачі протягом 7-ми календарних днів з моменту його отримання (датою отримання є дата зазначена в акті прийому-передачі виконаних робіт) й повернути один екземпляр підряднику або надати підряднику мотивовану письмову відмову від підписання акта з вказівкою на недоліки, виявлені у виконаних роботах;

- проводити розрахунки за виконані роботи в порядку та на умовах, визначених цим договором, тощо.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань винна сторона несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором (пункт 8.1 договору).

Відповідно до пунктів 8.2, 8.3 договору у випадку порушення замовником строків проведення розрахунків, передбачених в пункті 4.2 цього договору, він сплачує підряднику, на його вимогу пеню у розмірі, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ від суми простроченого платежу за виконані роботи за кожний день прострочення. Нарахування штрафних санкцій (пені, інших видів неустойки) за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується будь-якими строками від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При цьому встановлені законом строки позовної давності на вимоги про стягнення пені обчислюються за кожний день її нарахування окремо.

Згідно з пунктом 8.4 виплата передбачених цим договором штрафних санкцій та відшкодування збитків не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором.

Факт виконання позивачем передбачених договором робіт підтверджується підписаним без зауважень сторонами актом приймання виконаних будівельних робіт №1 за липень 2023 року від 31.07.2023.

За доводами позивача, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання в частині оплати виконаних робіт за липень 2023 року, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість в сумі 215 000,00 грн.

Крім того, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати виконаних позивачем робіт, останнім також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 10 214.00 грн штрафу в розмірі 3% річних за прострочення оплати, 31 297,08 грн інфляційних втрат та 101 939,45 грн пені.

З метою досудового врегулювання спору, представником позивача направлялась відповідачу претензія (досудова вимога) вих.№ 16/12/3 від 16.12.2024 щодо погашення заборгованості, що підтверджується відповідними поштовими квитанціями (поштове відправлення № 790), однак така претензія повернулася на адресу відправника.

Відтак, вказані обставини зумовили звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Транс Груп" до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансгруп" з вимогою про стягнення спірної заборгованості та штрафних санкцій.

НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду, який регулюється главою 61 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 2 статті 838 ЦК України передбачено, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов`язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України, яка кореспондується зі статтею 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами (частина 4 статті 882 ЦК України).

Судом також встановлено, що підрядник виконав свої зобов`язання за договором, які прийняті замовником без зауважень, на підтвердження чого матеріали справи містять акт приймання виконаних будівельних робіт №1 за липень 2023 року від 31.07.2023, підписаний та скріплений печатками обох сторін.

З урахуванням погодженого сторонами порядку розрахунків за цим договором (протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт), замовник мав здійснити розрахунок за виконані роботи підряднику у строк до 07.08.2023 включно.

Однак, матеріали справи не містять підтвердження виконання замовником обов`язку оплати виконаних робіт у передбачений договором порядок і строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про наявність законних та обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача 215 000,00 грн основного боргу за договором підряду № 10/07/23 від 10.07.2023 за липень 2023 року.

Щодо вимог про стягнення пені.

З огляду на прострочення відповідачем строку оплати виконаних робіт відповідно до акта приймання виконаних будівельних робіт №1 за липень 2023 року від 31.07.2023, позивачем нараховано та заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 101 939,45 грн.

У відповідності до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до пунктів 8.2, 8.3 договору сторонами унормовано, що у випадку порушення замовником строків проведення розрахунків, передбачених в пункті 4.2 цього договору він сплачує підряднику, на його вимогу, пеню у розмірі, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ від суми простроченого платежу за виконані роботи за кожний день прострочення. Нарахування штрафних санкцій (пені, інших видів неустойки) за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується будь-якими строками від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При цьому встановлені законом строки позовної давності на вимоги про стягнення пені обчислюються за кожний день її нарахування окремо.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати виконаних робіт, позивачем нараховано останньому заявлену до стягнення суму пені у розмірі 101 939,45 грн.

Суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені в інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування з 08.08.2023 по 08.03.2025 встановив, що сума пені складає 101 961,02 грн, що є більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення.

Однак, зважаючи на імперативність приписів частини 1 статті 14 ГПК України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 101 939,45 грн пені саме в заявленому позивачем розмірі.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання в повному обсязі, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 10 214,00 грн 3% річних та 31 297,08 грн інфляційних втрат.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо оплати виконаних робіт у передбачений договором порядок і строк, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язанні, що в даному випадку допущено відповідачем та водночас є підставою для настання для останнього відповідних правових наслідків, передбачених частиною 2 статтею 625 ЦК України.

Так, в разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Так, у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

На підставі зазначеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно здійснено нарахування 3 % річних та інфляційні втрати на суму заборгованості, яка не сплачена відповідачем у встановлений в договорі строк.

Суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3 % річних в інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування з 08.08.2023 по 08.03.2025 встановив, що вказаний розрахунок є арифметично вірними, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 10 214,00 грн підлягають задоволенню.

Суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань в інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування з 08.08.2023 по 08.03.2025 встановив, що сума інфляційних втрат складає 33 267,45 грн, що є більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення.

Однак, зважаючи на імперативність приписів частини 1 статті 14 ГПК України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 31 297,08 грн інфляційних втрат саме в заявленому позивачем розмірі.

Резюмуючи викладене, суд зазначає про доведення позивачем факту порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині нездійснення останнім оплати за виконані позивачем роботи у встановлені договором строки. Натомість, відповідач станом на день розгляду даної справи не надав суду доказів повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт за договором, наявність заборгованості не спростував, заперечень щодо заявлених до нього вимог суду не подав.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансгруп (90400, Закарпатська обл., Хустський р-н, м. Хуст, вул. Франка І., буд 211, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лев Транс Груп" (79020, Львівська обл., м. Львів, вул. Малоголосківська, буд. 30, ) 215 000,00 грн (двісті п`ятнадцять тисяч гривень 00 коп.) основної заборгованості, 101 939,45 грн (сто одну тисячу дев`ятсот тридцять дев`ять гривень 45 коп.) пені, 10 214,00 грн (десять тисяч двісті чотирнадцять гривень 00 коп.) 3% річних, 31 297,08 грн (тридцять одну тисячу двісті дев`яносто сім гривень 08 коп.) інфляційних втрат, а також 4 301,41 грн (чотири тисячі триста одну гривню 41 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтею 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 20.06.2025.

Суддя Д. Є. Мірошниченко