ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2025 р. Справа№ 910/15799/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Барсук М.А.

Пономаренка Є.Ю.

без участі представників сторін, у спрощеному провадження у відповідності до вимог ст. 247 Господарського процесуального кодексу України розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2025

та

на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2025

за клопотанням товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" про розподіл судових витрат

у справі №910/15799/24 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД"

до акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 117 853,44 грн,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач) про зобов`язання внести зміни до особового рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 117 853,44 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2025 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" задоволено.

Зобов`язано акціонерне товариство "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) внести зміни до особового рахунку товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (03038, місто Київ, вулиця Івана Федорова, будинок 32, літера А, 3-й поверх, ідентифікаційний код 41564379) №2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми в розмірі 117 853 (сто сімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три) грн 44 коп. та 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору.

Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що збір за зберігання вантажу нараховано і списано з рахунку позивача без достатньої правової підстави (за відсутності передбачених договором підстав).

Додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 16.04.2025 клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця, буд. 5, м. Київ, 03150; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (вул. Івана Федорова, буд. 32, літ. А, 3-й поверх, м. Київ, 03038; ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 (шість тисяч) грн.

В іншій частині вимог клопотання відмовити.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва по справі №910/15799/24 від 31.03.2025 та додаткове рішення від 16.04.2025 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" до акціонерного товариства "Українська залізниця" про внесення змін до особового рахунку товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми в розмірі 117 853, 44 грн та стягнення судового збору, відмовити повністю, здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що :

1) завантажені вагони, забрані на прохання вантажовласника із під`їзної колії, простоювали на місцях загального користування до оформлення документа на контейнерний поїзд, на підставі вимог Додатку 1-4 до Договору ТОВ "Грейнсвард" нараховано плату за організацію перевезень і накопичення власного рухомого складу та включено у накопичувальну картку.

2) позивачем підписані накопичувальні картки без зауважень, що дозволило залізниці списати кошти, внаслідок чого пізніше подання позову про повернення коштів вказує на суперечливу поведінку позивача.

3) позивач пропустив спеціальний строк позовної давності.

Апеляційна скарга в частині оскарження додаткового рішення, мотивована тим, що розмір витрат, які просить стягнути позивач за складання позовної заяви є завищеним, оскільки позов у даній справі є тотожним до позовів, які подані у подібних справах між тими ж сторонами у 2024 - 2025 роках.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2025 апеляційну скаргу у справі №910/15799/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Витребувано у господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15799/24.

24.04.2024 через канцелярію суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що:

1) накопичення вагонів відбувалося в рамках договірних відносин, що виключає матеріальну відповідальність, оскільки не було вини відправника.

2) викладені в постановах Верховного Суду у справах справі №915/305/22 та №915/5/23 висновки свідчать про неправомірность нарахувань за зберігання вантажу в період накопичення вагонів.

25.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/15799/24.

28.04.2025 через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому представник просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.02.2020 акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" оприлюднило договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (а.с. 9-21), предметом якого є організація та здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги. (п. 1.1 договору)

Відповідачем направлено позивачу повідомлення про укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №43-41564379/2020-001 від 06.03.2020 та присвоєно замовнику коди: 1. відправника / одержувача: 8104; 2. платника 2829531 та відкрито особовий рахунок з ідентичним номером. (а.с. 8)

Договір є публічним договором, за яким перевізник взяв на себе обов`язок здійснювати надання послуг з перевезення залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Пропозиції та зміни до Договору приймаються і враховуються відповідно до пунктів 9.3 та 9.4 Договору та законодавства (пункт 1.5 договору).

28.12.2021 відповідачем було оприлюднено нову редакцію договору про надання послуг перевезення вантажів, яка введена в дію 01.10.2021. (а.с.9)

За умовами п. 1.4 договору, надання послуг за договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, зведеними відомостями та іншими документами.

Пунктом 13.1 договору передбачено, що у випадку, якщо додатками до Договору визначені умови інші ніж в основному тексті Договору, такі умови додатків мають переважну силу над умовами основного тексту Договору.

Відповідно до п. 1 додатку №1-4 до договору (Умови організації накопичення вагонів) (далі - Додаток), на окреме замовлення перевізник надає послуги замовнику з накопичення порожніх та / або з вантажем власних вагонів перевізника та / або вагонів замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами, маршрутними або контейнерними поїздами на станції призначення (далі - накопичення вагонів). (а.с. 26)

Пунктом 2 Додатку передбачено, що станціями накопичення можуть бути станції відправлення та /або станції на шляху прямування вагонів до станції призначення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 29.01.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" відправило залізницею зі станції відправлення Клевань Львівської залізниці на станцію Одеса-Порт (експ) залізниці 50 вагонів пшениця у складі одного маршрутного поїзда №012901, що підтверджується відповідною залізничною накладною №36314219, відомістю вагонів. (а.с.31)

Відповідно до п. 1.3 договору маршрутний поїзд - вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає установленій перевізником масі та/або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення/вихідну станцію. Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами.

Так з Переліку №20220201 від 01.02.2022 року вбачається, що станцією Клевань Львівської залізниці на підставі Накопичувальних карток №01020093, 01020094, 01020095, 01020096 (а.с.34-42) нараховано, зокрема:

- плату за організацію перевезень і накопичення власного рухомого складу в сумі 24 903,36 грн з ПДВ; (а.с.34-37)

- збір за зберігання вантажів у вагонах у сумі 117 853,44 грн ПДВ, (а.с.34-37)

- плату за користування вагонами у розмірі 453 750,00 грн з ПДВ, що підтверджується відомістю №30010006 (а.с.41-42)

Звертаючись з позовною заявою позивач вказав, що належним доказом на підтвердження замовлення та надання послуги з накопичення вагонів є накопичувальна картка, проте збір за зберігання не підлягає нарахуванню за час накопичення вагонів.

Відповідно до п. 7.4 Договору у випадку задоволення грошових вимог (претензій) Товариства, Залізниця має право відобразити відповідні грошові суми на особовому рахунку Товариства як попередню оплату. Належним способом захисту в судовому порядку прав та інтересів Замовника щодо відображення Перевізником в особовому рахунку використання Замовником коштів (провізних платежів, неустойки, відшкодування збитків, інших), є відновлення становища, яке існувало до їх порушення - внесення відповідних змін до особового рахунку Замовника про зарахування коштів на нього.

Отже позивач зазначає, що списання залізницею з особового рахунку товариства грошових коштів у сумі 117 853,44 грн як збору за зберігання вантажу відбулось у зв`язку з договором, однак не на його виконання, а поза межами домовленостей, передбачених вказаним правочином.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що зобов`язання відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 2829531 (а.с.8) шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 117853,44 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю, оскільки, зазначена сума грошових коштів безпідставно списана з особового рахунку позивача, як збір за зберігання вантажу, поза межами укладеного між сторонами спору Договору на підставі пунктів 8 та 9 Правил, які при такому списанні застосовані бути не можуть.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 306 ГК України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Частина 5 ст. 307 ГК України, яка кореспондується із ч. 2 ст. 908 ЦК України, встановлює, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються кодексами, законами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Положеннями частини 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Загальні умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Законом України "Про транспорт", Законом України "Про залізничний транспорт" Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (далі - Правила), Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334, Правилами приймання вантажів до перевезення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 №861/5082, Правилами видачі вантажів, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 №862/5083.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що збір за зберігання вантажу нараховано відповідачем на підставі пункту 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (далі - Правила), яким, зокрема, передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Відповідно до пункту 9 Правил за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Колегією суддів враховано, що пункти 8, 9 Правил не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як затримка вагонів відбулась через договірні відносин між позивачем та відповідачем з накопичення вагонів на коліях залізниці з метою формування маршрутного потягу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постановах від 01.02.2024 у справі №915/305/22, від 09.04.2024 у справі №915/5/23.

Відтак, зважаючи на вимоги пунктів 8 та 9 Правил, нарахування збору за зберігання вантажу на коліях загального користування відбувається у разі наявності вини відправника у затримці та у разі, коли простій відбувся в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі з причин, не залежних від залізниці).

Однак, затримка вагонів при їх накопиченні з метою формування маршрутного поїзда у 50 вагона не може кваліфікуватись як "матеріальна відповідальність", оскільки Договір містить спеціальні умови, які відносяться до "окремих послуг", зокрема, Додаток №1-4 до Договору умови накопичення вагонів, який є його невід`ємною частиною.

З урахуванням приписів Додатку № 1-4 до Договору та положень самого договору, у спірних правовідносинах мета замовлення позивачем спеціальної послуги полягала саме в накопиченні вагонів для формування маршрутного поїзда. Відтак, процедура накопичення вагонів фактично передбачає затримку окремих вагонів на певний час з метою формування маршрутного поїзда, на що відповідач надав свою згоду шляхом укладання з позивачем Договору.

Таким чином, відповідач, як перевізник, надав позивачу, як замовнику, згідно умов Договору послугу з накопичення вагонів, за попередньо погодженим планом, який мав ознаку "маршрутний" та за попередньою заявкою, без отримання якої замовник не спроможний сформувати маршрутний поїзд.

Оскільки складання накопичувальних карток та актів загальної форми є прерогативою саме залізниці, то відповідачем належними доказами не підтверджено правомірність нарахування збору за зберігання вантажу.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту затримки вантажу з вини позивача, тому відсутні й правові підстави для нарахування останньому вищезазначених зборів за зберігання вантажу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що залізниця неправомірно списала з особового рахунку ТОВ "ГРЕЙНСВАРД" збір за зберігання вантажу у розмірі 117 853,44 грн, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо факту формування маршрутного поїзда та замовлення і сплати товариством окремої послуги з накопичення вагонів для відправлення їх маршрутним потягом, тож залізницею не надано документів на підтвердження наявності затримки вагонів відмінної від накопичення маршрутного поїзда. Додатком №1-4 не передбачено стягнення додаткової плати за зберігання вантажу у межах послуги накопичування вагонів, оскільки ця складова вартості включена до плати за відповідну послугу.

Стосовно доводів апелянта, що судом першої інстанції неправомірно не було застосовано строки позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною1 ст. 258 ЦК України унормовано, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

При цьому, відповідно до статті 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, яким передбачено також і 6-місячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обмеження.

Частиною п`ятою статті 307 ГК України, яка кореспондується з частиною четвертою статті 909 та статтею 920 ЦК України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, статті 134, 136 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу позовної давності за позовами до залізниці.

Відтак позовна давність починає свій перебіг з дня одержання відповіді на пропозицію позивача або з дня закінчення строку, встановленою частиною третьою статті 315 ГК України для відповіді на пропозицію. Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності у розумінні цієї норми ГК України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (частини друга та третя статті 315 ГК України).

При цьому відсутність відомостей щодо звернення позивача до відповідача з претензією не впливає на порядок обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, у межах якого особа має право звернутися до суду, не може починатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у постановах від 11.04.2019 у справі №905/729/18, від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 10.09.2019 у справі №905/2303/18.

Таким чином, позов до перевізника у цій справі мав бути пред`явлений протягом 6 місяців після спливу 6-місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та 3-місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію, що узгоджується з положеннями статей 134, 136 Статуту залізниць України та статтею 315 ГК України.

Зазначених висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи №910/11949/20 (постанова від 18.06.2021).

Окрім того, пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє як необґрунтоване посилання відповідача на пропуск строків позовної давності, оскільки на день звернення позивача до суду з даним позовом останнім строк позовної давності пропущено не було.

Щодо доводів апеляційної скарги, акціонерного товариства "Українська залізниця" на додаткове рішення від 16.04.2025, в якій останній просив додаткове рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні клопотання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга в цій частині мотивована тим, що розмір витрат, які просить стягнути позивач за складання позовної заяви є завищеним, оскільки позов у даній справі є тотожним до позовів, які подані у подібних справах між тими ж сторонами у 2024 - 2025 роках.

Скаржник також посилається на те, що представником позивача не було витрачено часу на участь у судових засіданнях, оскільки розгляд у даній справі здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 16 ГПК України (далі - ГПК України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

Так, у позовній заяві ТОВ "Грейнсвард" зазначило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс та планує понести у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції становить 20 000,00 грн.

Частина 8 статті 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Колегією суддів встановлено, що у позовній заяві позивачем зазначено про те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть надані суду протягом 5 днів після прийняття рішення судом першої інстанції.

Рішення господарського суду у справі №910/15799/24 було ухвалене 31.03.2025 (надіслано судом до ЄДРСР 01.04.2025.), а відтак останнім днем для подання доказів, які підтверджують розмір понесених судових витрат в суді першої інстанції, було 07.04.2025 (перший робочий день).

Колегією суддів встановлено, що заява про розподіл судових витрат була відправлена через систему "Електронний суд" 04.04.2025, отже докази, які підтверджують розмір судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції були подані у строк, визначений частиною 8 статті 129 ГПК України.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 14 249,74 грн заявник надав до позовної заяви копії договору про надання правової допомоги №17-01 від 04.01.2021 та додаткової угоди №1 від 07.07.2021 (а.с.55-60), до заяви про розподіл судових витрат - копії: актів виконаних робіт (наданих послуг) №17-01/372 від 23.12.2024 та №17-01/467 від 02.04.2025, рахунків на оплату №17-01/372 від 23.12.2024 та №17-01/467 від 02.04.2025, платіжних інструкцій №8381 від 23.12.2024 та №9050 від 03.04.2025. (а.с.130-135)

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ст. 1 вказаного Закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоча і визначається частиною 1 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений у самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Колегія суддів також зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Право, бізнес і фінанси" (об`єднання) укладено Договір про надання правової допомоги №17-01.

Крім того, 07.07.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Право, бізнес і фінанси" (об`єднання) укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №17-01 (далі - договір), відповідно до умов якої клієнт доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання всіма законними методами та способами надавати клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (п.1.1 договору). (а.с.58)

Відповідно до п. 4.1 договору, отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.

Згідно із п. 4.2 договору, при визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Згідно із п. 4.3 додаткової угоди, вартість послуг наданих адвокатом складає 1000,00 гривень за одну годину роботи.

Пунктом 4.4 додаткової угоди передбачено, що вартість представництва інтересів клієнта у суді за одне судове засідання складає 1 000,00 гривень - у суді, який територіально розташований у межах міста Черкаси; 1 500,00 гривень - у суді, який територіально розташований у межах Черкаської області; 2 000,00 гривень - у суді, який територіально розташований у межах міста Києва; 1 500,00 гривень та компенсація вартості витрат на прибуття - у суді, який не передбачений цим пунктом.

Відповідно до п. 4.10 додаткової угоди за результатами надання правової допомоги складається Акт виконаних робіт (наданих послуг), який підлягає підписанню клієнтом протягом трьох днів з моменту отримання. Акт вважається підписаним, а Договір виконаним у повному обсязі у випадку, якщо протягом вказаного строку клієнт не заявить письмові вмотивовані заперечення.

23.12.2024 між сторонами складено Акт №17-01/372 виконаних робіт (наданих послуг) на суму 5000,00 грн (складання позовної заяви про зобов`язання АТ "Укрзалізниця" внести зміни до особового рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 117 853,44 грн - 5 годин), який був оплачений позивачем у повному обсязі відповідно до платіжної інструкції №8381 від 23.12.2024. (а.с.130-132)

Також, 02.04.2025 між сторонами складено Акт №17-01/467 виконаних робіт (наданих послуг), на суму 9 249,74 грн (складання заяв по суті справи - 1 година - 1000,00 грн та гонорар "успіху" 7% від ціни позову - 8 249,74 грн), який був оплачений позивачем у повному обсязі відповідно до платіжної інструкції №9050 від 03.04.2025. (а.с.133-135)

Слід зазначити, що положення ст. 60 ГПК України передбачають, що повноваження адвоката як представника підтверджуються як довіреністю, так і ордером.

Представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" у справі №910/15799/24 здійснював адвокат Накоп`юк Я.В., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СА №1067099 від 17.10.2023, виданого Адвокатським об`єднання "Право, бізнес і фінанси" (а.с. 53).

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що подані докази у сукупності є достатніми для підтвердження факту надання позивачу професійної правової допомоги у загальному розмірі 14 249,74 грн.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що надані заявником докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути документально обґрунтований, доведений та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значенням справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (аналогічні висновки містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19).

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Водночас, за нормами частини 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частин 5 та 6 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Процесуальний закон надає можливість іншій стороні подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у разі незгоди із розрахунком витрат, наведеним у відповідній заяві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано заяву про зменшення розмір витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якої АТ "Українська залізниця" просила відмовити у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 249,74 грн, оскільки сума заявлених витрат не є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, які викладені відповідачем у заяві про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, подану до суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Отже, нормами процесуального законодавства передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (див. пункти 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №925/200/22).

Обґрунтованість та співмірність понесених витрат на професійну правничу допомогу необхідно досліджувати з урахуванням частини 3 статті 13 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається

Проаналізувавши договір про надання правової допомоги №17-01 від 04.01.2021, акти виконаних робіт (наданих послуг) № №17-01/372 від 23.12.2024 та №17-01/467 від 02.04.2025, колегія суддів зазначає, що позивач у поданій заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу просить стягнути з відповідача гонорар, який виражений у формі погодинної оплати.

Договором про надання правової допомоги №17-01 від 04.01.2021, у редакції додаткової угоди №1 від 07.07.2021, передбачено, що вартість однієї години роботи адвоката складає 1000,00 грн, яка на переконання колегії суддів, не є завищено.

Дослідивши матеріал справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп., які відповідають фактичним витратам на правову допомогу, які поніс позивач, відповідно до актів наданих послуг і витратам, які за оцінкою суду підлягають віднесенню на відповідача з точки зору її складності, та розумної необхідності і реальності понесених судових витрат.

Доказів або обґрунтувань, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, відповідач не надав, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується складання адвокатом позовної заяви, відповіді на відзив, колегія суддів дійшла висновку про те, що у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України відповідачем не доведено неспівмірності витрат на оплату професійної правничої допомоги складності справи.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі № 910/15799/24 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарг акціонерного товариства "Українська залізниця" не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2025 року у справі №910/15799/24, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" на рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2025 у справі №910/15799/24 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі №910/15799/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2025 у справі №910/15799/24 залишити без змін.

Додаткове рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2025 у справі №910/15799/24 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи №910/15799/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Барсук

Є.Ю. Пономаренко