ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 червня 2025 року Справа № 903/287/25

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Державного комунального підприємства Луцьктепло

до відповідача: фізичної особи підприємця Яловенка Володимира Віталійовича

про стягнення 46945,45 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Милайчук П. П., довіреність № 13/08 від 02.01.2025, Запуговиченко О. В., довіреність № 305/08 від 16.01.2025;

від відповідача: Пілецька Р. Р., адвокат, ордер серія АС №1138730 від 05.05.2025.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: 17.03.2025 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Державного комунального підприємства Луцьктепло до Фізичної особи підприємця Яловенка Володимира Віталійовича про стягнення 46945,45 грн, з них 39249,17 грн основного боргу, 1282,23 грн пені, 4876,06 інфляційних втрат, 1537,99 грн 3% річних.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу позивач вказує, що дана заборгованість виникла за період 01.10.2022 по 31.12.2024 внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору №7-62 від 01.10.2005 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення, в частині своєчасної та повної оплати теплової енергії.

Ухвалою суду від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 23.04.2025; запропоновано відповідачу надати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив; позивачу відповідь на відзив.

23.04.2025 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про відкладення підготовчого засідання з метою надання можливості укласти договір про правову допомогу. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 23.04.2025 представники позивача заперечували проти відкладення підготовчого засідання, оскільки у відповідача було достатньо часу укласти договір про правову допомогу.

Ухвалою суду від 23.04.2025 повідомлено сторони про те, що підготовче засідання відбудеться 06.05.2025.

05.05.2025 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав додаткові пояснення з доказами, які у судовому засіданні судом постановлено на місці залишити без розгляду.

06.05.2025 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву, в якому просив поновити строк для подання відзиву та відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні судом постановлено у задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву відмовити; відзив з додатками від 06.05.2025 залишити без розгляду.

Також представником відповідача у судовому засіданні 06.05.2025 подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які у судовому засіданні судом постановлено на місці не приймати до розгляду.

Ухвалою суду від 06.05.2025 постановлено: додаткові пояснення позивача з додатками від 05.05.2025 залишити без розгляду; у задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву відмовити; відзив з додатками від 06.05.2025 залишити без розгляду; долучені до клопотання відповідача від 06.05.2025 докази не приймати до розгляду; закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 20.05.2025.

У судовому засіданні 20.05.2025 оголошено перерву до 10.06.2025.

У судовому засіданні 10.06.2025 представники позивача позов підтримали з підстав наведених у ньому, представник відповідача позов заперечила.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

01.10.2005 між Державним комунальним підприємством Луцьктепло (теплопостачальна організація) та фізичною особою підприємцем Яловенком Володимиром Віталійовичем (споживач) було укладено договір № 7-62 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення(далі - договір) (а.с.6).

За умовами п. 1 договору, споживач зобов`язався відшкодовувати втрати тепла від ізольованих транзитних стояків системи центрального опалення будинку, що проходять через приміщення по пр.Відродження,4. Тепловіддача існуючих ізольованих транзитних стояків згідно з розрахунком виконаним ПП «Техніка-проект, монтаж» складає 0,09 Гкал/місяць.

Згідно п. 2 договору щомісячний розмір відшкодування визначається за формулою: кількість витрат х вартість одиниці теплової енергії (і Гкал) х ПДВ (тариф затверджений виконавчим комітетом Луцької міської ради). На момент укладення договору становить: 0,09 Гкал х 98,98 грн х 1,2 = 10,69 грн, разом: 10,69 грн. В разі зміни тарифу на послуги змінюється щомісячний розмір відшкодування витрат тепла (з дня набрання чинності нових тарифів).

Пунктом 3 договору визначено, що споживач зобов`язується проводити щомісячну оплату в розмірі, визначеному в п.2 даного договору, в термін до 01 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з п.4 договору при порушенні п.3 даного договору, споживач сплачує теплопостачальній організації пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Даний договір вступає в силу з 01.10.2005 (п.7 договору).

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено їх печатками без будь яких зауважень.

Позивачем, за період з жовтня 2022 року по грудень 2024 виставлено рахунки на оплату на загальну суму 43755,97 грн, відповідачем здійснено часткову оплату даних рахунків на суму 4506,80 грн (а.с.7-33).

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу-повідомлення № 1424/14 від 01.05.2024 з проханням погасити заборгованість до 15.05.2024 (а.с.35).

Відповідачем 09.05.2024 направлено на адресу позивача відповідь на вимогу-повідомлення № 1 від 09.05.2024 в якій повідомив, що вважає її безпідставною і незаконною. При цьому зазначив, що між сторонами по справі існують договірні зобов`язання лише за одним договором № 7-62 від 01.10.2005, яким передбачено лише один вид платежу за втрати тепла від ізольованих транзитних стояків системи центрального опалення будинку, що проходить через приміщення по проспекту Відродження,4 і заборгованості по даному платежу у відповідача не має. Також у відповіді було зазначено, що договір № 7-62 від 01.10.2005 ніколи не змінювався, додаткові угоди до нього не укладалися (а.с.36-37).

Позивачем 23.05.2024 надіслано відповідь на лист відповідача від 09.05.2024 в якій наведено розрахунок суми боргу та роз`яснено її методику нарахування (а.с.38-41).

Предметом даного спору є надання у належне відповідачу приміщення теплової енергії(теплової енергії на загальнобудинкові потреби (ЗБП)) на підставі договору № 7-62 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення, що проходять через його приміщення.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з приписами Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Згідно Закону України "Про теплопостачання" теплопостачальна організація має право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами. В свою чергу, ч. 6 ст.19 даного Закону зобов`язує споживача послуг щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" передбачено основні обов`язки споживача теплової енергії, серед яких є - своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, додержання вимог договору та нормативно-правових актів.

Згідно п. 14.1.191 ст. 14 Податкового кодексу України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. З метою застосування терміна "постачання товарів" електрична та теплова енергія, газ, пар, вода, повітря, охолоджене чи кондиційоване, вважаються товаром.

Враховуючи вимоги ст. 11, ст. 526 ЦК України, договір не є єдиною підставою виникнення правовідносин між сторонами.

Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено права та обов`язки споживача. Так, згідно з частиною 1 зазначеної статті, споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; згідно з частиною 3 зазначеної статті споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно із ст.10 Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

При цьому статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" також передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується позивачем, у нежитловому приміщенні, яке належить відповідачу по проспекту Відродження,4 у м. Луцьку відбулась реконструкція системи централізованого опалення, а саме відключення його від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, що також визнається ДКП "Луцьктепло". Реконструкція полягала у тому, що існуючі нагрівальні прилади системи централізованого опалення демонтувалися, трубопроводи, підводки до приладів опалення обрізані та заглушені, а стояки системи централізованого опалення ізольовано тепловою ізоляцією.

При цьому, суд бере до уваги, що будь-яких договорів між ФОП Яловенком В. В. та ДКП "Луцьктепло" щодо купівлі-продажу (постачання) теплової енергії, із досягнутими при цьому усіма істотними умовами, в тому числі, стосовно розмірів нарахувань, періодів нарахувань, величини послуг, їх вартості, укладено не було.

Разом з тим, як вбачається, підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків між сторонами, у даному випадку позивачем визначено договір № 7-62 від 01.10.2005 за умовами якого споживач зобов`язався відшкодовувати втрати тепла від ізольованих транзитних стояків системи центрального опалення будинку, що проходять через приміщення по пр.Відродження, 4.

Даним договором визначено розмір та порядок відшкодування втрат тепла від ізольованих транзитних стояків системи центрального опалення будинку, купівлі-продажу теплової енергії, даним договором не передбачено.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд розглядає справу лише в межах заявлених позивачем підстав та предмету позову. Тобто, суд не може вийти за межі тих вимог, які заявлені у позовній заяві, а також тих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц).

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до господарського суду.

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц).

Враховуючи, що позивачем визначено підставою позовних вимог саме неналежне виконання відповідачем договору № 7-62 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення, тому суд вирішує даний спір в межах тих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно зі статтею 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Правовідносини з укладання господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюються статтею 187 ГК України.

Так, за приписами статті 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Отже, переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (ч.4 ст.179 ГК України).

Однак, як встановлено судом, договір щодо купівлі-продажу (постачання) теплової енергії, між ФОП Яловенком В. В. та ДКП "Луцьктепло", в тому числі за рішенням суду, укладений не був, між сторонами існують тільки договірні відносини за договором № 7-62 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення.

Крім того, позивач не визначив підставою позовних вимог бездоговірне надання у належне відповідачу приміщення теплової енергії, яка можливо була фактично отримана споживачем від наявних трубопроводів, що проходять через його приміщення, тобто відсутність договору купівлі-продажу (постачання) теплової енергії та стягнення з відповідача на користь позивача вартості спожитої теплової енергії, оскільки між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини.

Надані позивачем рахунки на оплату за період з 01.10.2022 по 31.12.2024 містять посилання на договір № 7-62 від 01.10.2005, яким не визначено умов щодо купівлі-продажу теплової енергії(постачання) в т.ч. на загальнобудинкові потреби та абоненську плату.

У рахунках зазначено, що рахунки є актом прийому-передачі теплової енергії, послуги з постачання гарячої води за спірні періоди. Разом з тим, вказані рахунки підписані особою ДКП "Луцьктепло", яка зробила нарахування із зазначенням дати його отримання, проте жоден рахунок не підписаний зі сторони відповідача, а тому такі рахунки не можуть вважатися належними доказами отримання відповідачем теплової енергії за спірним договором.

Зазначені рахунки (акти прийому-передачі теплової енергії) лише відображають позицію сторони стосовно періоду надання послуг, їх величини (розміру) вартості, об`єкту надання тощо.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.

З рахунків на оплату, сформованих позивачем, вбачається, що до складу нарахувань для оплати відповідачем включено:

- втрати теплової енергії у стояках, трубопроводах;

-теплову енергію на загальнобудинкові потреби (ЗБП);

- абонплату.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", та складається з: обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо; частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку; та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, відповідачем здійснювалась вчасно та в повному обсязі оплата, що передбачена договором № 7-62 від 01.10.2005, а саме за втрату теплової енергії у стояках, трубопроводах.

У той же час представники позивача зазначили, що у зв`язку з набранням чинності Законом України 1060-ІХ від 01.05.2021 Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг, введенням в дію з 01.05.2019 нової редакції Закону України Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 №2189-УІІІ та враховуючи приписи Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання від 09.11.2018 №2119- VIII, змінився порядок розподілу між споживачами обсягу спожитих у будівлі комунальних послуг.

Порядок такого розподілу визначено Законом України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.12.2018 №315 (надалі- Методика).

З лютого 2022 року відповідно до наказу Мінрегіонбуду від 28.12.2021 №358 Про внесення змін до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг замість понять загальногобудинкові потреби на функціонування системи та витрати тепла на загальнобудинкові потреби введено поняття загальнобудинкові потреби опалення, розрахунок яких проводиться відповідно до п.8 розділу IV Методики у редакції 2022 року.

Однак, на переконання суду, дані положення не підлягають застосуванню у даному випадку до визначеної позивачем договірної підстави позову, а саме неналежне виконання спірного договору № 7-62 від 01.10.2005 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення(за втрату теплової енергії у стояках, трубопроводах), стосуються інших правовідносин щодо купівлі-продажу (постачання) теплової енергії(за умови його укладення(обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації) чи фактичних договірних відносини(за наявності факту споживання теплової енергію на загальнобудинкові потреби)) та відповідно їх оплати.

Договір № 7-62 від 01.10.2005, на який посилається позивач при обґрунтуванні позовних вимог та зазначений у рахунках на оплату, не містить положень щодо купівлі-продажу (постачання) теплової енергії та відповідно їх оплати.

З огляду на зазначене, оскільки суд не може самостійно змінювати чи доповнювати визначені позивачем підстави позову, позов в частині стягнення з відповідача 39249,17 грн заборгованості за теплову енергію на підставі саме договору № 7-62 про розрахунки за тепловіддачу від транзитних стояків системи центрального опалення є безпідставним та необґрунтованим.

Водночас нарахування трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені на заборгованість за теплову енергію є похідними, а тому, за недоведеності наявності основного боргу у зазначеному розмірі, є також безпідставним.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові в повному обсязі.

Згідно із ч.ч. 2-4 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 240-241, 254-257 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову Державного комунального підприємства Луцьктепло до фізичної особи підприємця Яловенка Володимира Віталійовича про стягнення 46945,45 грн, з них 39249,17 грн основного боргу, 1282,23 грн пені, 4876,06 інфляційних втрат, 1537,99 грн 3% річних відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

20.06.2025.

Суддя А. С. Вороняк