ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2025 р. Справа № 910/15021/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025

у справі №910/15021/24 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом Військової частини НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Б2Б Авіейшен Трейдинг»

про стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Б2Б Авіейшен Трейдинг» про стягнення безпідставно сплаченого ПДВ в сумі 33589,83 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, посилаючись на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підп. «г» п. 195.1.2 ч. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022, вказує на те, що Військовою частиною НОМЕР_1 безпідставно сплачено на користь відповідача за договором про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 суми податку на додану вартість (ПДВ), які мають бути повернуті Товариством з обмеженою відповідальністю «Б2Б Авіейшен Трейдинг», як безпідставно отримані.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 відкрито провадження у справі №910/15021/24 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі №910/15021/24 у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення ухвалене з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неправильної оцінки фактичних обставин на підставі досліджених доказів, помилкової та необ`єктивної оцінки доказів та неправильного встановлення підстави для застосування цільового призначення товару і застосування нульової ставки ПДВ.

Позивач вказує на те, що з огляду на функції та обов`язки, покладені на Військову частину НОМЕР_1 , всі її заходи спрямовані виключно на захист, оборону та недоторканність територіальних кордонів України, що не потребує документального підтвердження, оскільки слідує з аналізу фактичних подій на території України та норм законодавства. Отже, закупівля товарів для забезпечення транспорту військових частин в період військового стану можлива лише безпосередньо для виконання потреб та функцій, спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що прямо передбачено постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2025 апеляційну скаргу у справі №910/15021/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/15021/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву.

До суду 25.04.2025 відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Б2Б Авіейшен Трейдинг» просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 18.12.2023 між Військовою частиною НОМЕР_1 (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Б2Б Авіейшен Трейдинг» (продавець) укладений договір про закупівлю №186-23, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується продати: Спеціального призначення авіаційно-технічний герметик, надалі - «товар», а покупець - придбати товар за рахунок асигнувань загального фонду, КПКВК 1002030 «Забезпечення виконання завдань, функцій та підготовка кадрів Державної Прикордонної служби України», КЕКВ 2260 «Видатки та заходи спеціального призначення», а саме:

1.1.1. Вид предмета закупівлі: товар.

1.1.2. Назва предмета закупівлі:

ДК 021:2015 - 39810000-3 - Ароматизатори та воски (39812500-2 - Герметики (Грунт Grey/Blue/Green Epoxy 5LT CAN PPG 7835)),

ДК 021:2015 - 39810000-3 - Ароматизатори та воски (39812500-2 - Герметики (Активатор Activator 5LT CAN PPG 7835)),

ДК 021:2015 - 39810000-3 - Ароматизатори та воски (39812500-2 - Герметики (Розчинник Thinner 5LT CAN PPG 7928)), або еквівалент.

1.1.3. Кількість товарів або обсяг виконання робіт чи надання послуг: відповідно до специфікації (додаток №1) до цього договору.

Згідно з п. 3.1 договору його ціна становить 201539,00 грн, у т. ч. ПДВ (20%) 33589,83 грн. Ціна договору включає в себе вартість самого товару, його упаковки, маркування, доставки, усі податки та збори, що сплачуються або мають бути сплачені щодо поставки товару.

Відповідно до п. 10.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2023, але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. При достроковому розірванні договору в частині взаєморозрахунків договір діятиме до їх повного виконання.

До договору сторонами підписано додаток №1 - специфікацію, відповідно до якого сторони погодили поставку товару на загальну суму 201539,00 грн з ПДВ, сума ПДВ 33589,83 грн.

На виконання умов договору відповідачем поставлено погоджений товар на загальну суму 201539,00 грн, який повністю оплачений позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №106 від 20.12.2023.

02.09.2024 позивач звернувся до відповідача з листом за №02.6/2294-24-Вих від 02.09.2024 про повернення ПДВ, у якому просив розглянути можливість повернення зайво сплаченого ПДВ на рахунок позивача.

06.09.2024 відповідачем надано позивачу відповідь за вих. №183, у якій зазначено про відсутність підстав для повернення суми ПДВ.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним позовом, оскільки, на переконання Військової частини НОМЕР_1 , ПДВ в сумі 33589,83 грн має бути повернуте Товариством з обмеженою відповідальністю «Б2Б Авіейшен Трейдинг», як безпідставно отримані грошові кошти на підставі положень ст. 1212 ЦК України, підп. «г» п. 195.1.2 ч. 195.1 ст. 195 ПК України та постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022.

Відповідач заперечив проти позову та зазначив, що ціна договору, яка включає ПДВ, була визначена умовами відкритих торгів, які не скасовані, а також умовами договору, які були визначені позивачем самостійно. До того ж, позивачем не надано доказів, що товар призначений для забезпечення транспорту Державної прикордонної служби і те, що позивач використав такий товар для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов наступних висновків:

- договором не визначено цільове призначення товару і будь-які посилання стосовно того, що постачання ароматизаторів, восків, герметиків, розчинників здійснювалося з метою забезпечення транспорту Державної прикордонної служби чи для потреб забезпечення оборони України, договір про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 не містить;

- позивачем у порядку, передбаченому процесуальним законом, не надано доказів, що товар, який поставлений відповідачем, призначений для забезпечення транспорту Державної прикордонної служби і такий товар позивач використав для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави;

- позивачем не доведено, що на відносини між сторонами договору поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 та положення підп. «г» п. 195.1.2 ст. 195 ПК України;

- чинним законодавством прямо не встановлено недійсність правочину, до умов якого включено обов`язок покупця зі сплати ПДВ, якщо, при цьому, операції з постачання відповідних товарів оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, а тому п. 3.1 договору в частині нарахування ПДВ на суму поставленого товару є оспорюваним і питання щодо його недійсності підлягає вирішенню судом у випадку заявлення відповідної вимоги. Водночас, матеріали справи не містять доказів визнання договору про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 чи окремих його пунктів недійсними в судовому порядку і такої вимоги не заявлено в даному позові;

- укладений правочин є достатньою та належною правовою підставою сплати позивачем відповідачу грошових коштів, а тому сплачені позивачем грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими в розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки сплачені на виконання договору, укладеного сторонами.

З наведеними висновками Господарського суду міста Києва щодо відсутності підстав для задоволення заявленого позову погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу погоджений договором товар на загальну суму 201539,00 грн, який повністю оплачений позивачем.

Водночас, за доводами позивача, відповідачем безпідставно включено, а позивачем сплачено суму ПДВ у загальному розмірі 33589,83 грн.

Суд звертає увагу, що позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки алгоритму розгляду спорів викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №924/831/17 та 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, 23.10.2019 у справі №917/1307/18, 18.11.2019 у справі №902/761/18 та 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Як було зазначено вище, позивач вказує, що відповідачем необґрунтовано включено до ціни товару суму ПДВ, яка, на переконання позивача, має бути повернута йому на підставі ст. 1212 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становить умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Згідно з підп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 ПК України, ПДВ - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього кодексу.

Відповідно до підп. «а» і «б» п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 ПК України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Згідно з підп. «г» п. 195.1.2 ст. 195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. п. 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 «Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Системний аналіз указаних норм права засвідчує, що приписи підп. «г» п. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та приписи постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 поширюються на діяльність органів Державної прикордонної служби, яким є позивач.

Так, нульова ставка податку на додану вартість відповідно до вищенаведених положень ПК України та постанови застосовується як для операцій з постачання пального (товар для заправки), так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, акумуляторні батареї для автомобілів, автомобільні шини, колісні диски, комплектуючі, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо) при умові, що такі операції з постачання здійснюються категорії суб`єктів, що визначені постановою уряду.

Як було зазначено вище, предметом договору про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 є наступний товар: ДК 021:2015 - 39810000-3 - Ароматизатори та воски (39812500-2 - Герметики (Грунт Grey/Blue/Green Epoxy 5LT CAN PPG 7835)), ДК 021:2015 - 39810000-3 - Ароматизатори та воски (39812500-2 - Герметики (Активатор Activator 5LT CAN PPG 7835)), ДК 021:2015 - 39810000-3 - Ароматизатори та воски (39812500-2 - Герметики (Розчинник Thinner 5LT CAN PPG 7928)), або еквівалент.

При цьому, договором не визначено цільове призначення товару. Будь-які посилання стосовно того, що постачання ароматизаторів, восків, герметиків, розчинників здійснювалося з метою забезпечення транспорту Державної прикордонної служби чи для потреб забезпечення оборони України, тощо договір про закупівлю також не містить.

Як вірно зауважено місцевим господарським судом, товаром є герметики (ґрунт, активатор, розчинник), тобто вони можуть використовуватися у різних цілях, а не виключно для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Крім того, герметик може використовуватись для будь-якої техніки, а не виключно для військової.

Поряд з цим, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не надано доказів, що товар, який поставлений відповідачем, призначений саме для забезпечення транспорту Державної прикордонної служби і такий товар позивач використав для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Військова частина НОМЕР_1 у позовній заяві зазначає, що Адміністрацією Державної прикордонної служби України за результатами внутрішнього аудиту було встановлено, що договір про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 був укладений з порушенням постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».

Проте, в підтвердження проведення аудиту до матеріалів справи не долучено будь-якого акту перевірки (аудиту).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/12793/17, 21.05.2018 у справі №922/2310/17 та 07.12.2021 у справі №922/3816/19, акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки, виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Водночас, акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді. Встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України. Результати перевірки можуть бути підставою для вжиття органом державного фінансового контролю в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях у встановленому чинним законодавством порядку, саме позивача у справі, а не для встановлення певного зобов`язання в межах господарсько-договірних відносин.

Суд зазначає, що договором не визначено цільове призначення товару. Отже, після отримання товару за спірним договором, в якому не визначено спеціального предмету та мети придбання товару, позивач має право розпоряджатися ним на власний розсуд як своєю власністю, зокрема, використати у власних потребах або передати його на будь-яких умовах третім особам, тощо.

При цьому, укладання договору і фактична поставка товару за ним відбулася після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022. Отже, позивач, будучи обізнаним про набрання чинності цією постановою, мав можливість, укладаючи договір про закупівлю, повідомити відповідача про те, що постачання товару буде здійснюватися для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, або для заправки (дозаправки) транспорту, тощо та укласти такий договір із відповідними відомостями, а також без включення ПДВ до ціни договору.

Отже, правомірними є висновки суду першої інстанції з приводу того, що позивачем не доведено, що на відносини між ним та відповідачем за договором про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 та положення підп. «г» п. 195.1.2 ст. 195 ПК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення вказаної статті свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться у главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №554/5323/14 та 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зазначено, що презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що у ст. 215 ЦК України визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК України визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно, якщо зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, то такий правочин не відповідає загальній вимозі, встановленій у ч. 1 ст. 203 ЦК України. Проте, це є підставою для визнання такого правочину недійсним, як це передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України. Як наслідок, такий правочин є оскаржуваним і є правомірним до моменту визнання його недійсним в силу ст. 204 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.

Як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні, чинним законодавством прямо не встановлено недійсність правочину, до умов якого включено обов`язок покупця зі сплати ПДВ, якщо, при цьому, операції з постачання відповідних товарів оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, а тому п. 3.1 договору в частині нарахування ПДВ на суму поставленого товару є оспорюваним і питання щодо його недійсності підлягає вирішенню судом в разі заявлення відповідної вимоги.

Однак, матеріали справи не містять доказів визнання договору про закупівлю №186-23 від 18.12.2023 чи окремих його пунктів недійсними в судовому порядку. Такої вимоги не заявлено Військовою частиною НОМЕР_1 і в даному позові.

Пунктом 3.1 договору його сторони включили до ціни товару ПДВ, а тому в силу положень ст. 629 ЦК України така умова є обов`язковими до виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 ЦК України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу погоджений договором товар на загальну суму 201539,00 грн, який позивач повністю оплатив.

В той же час, судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведено підстав для оподаткування за нульовою ставкою господарських операцій з постачання позивачу товару за договором про закупівлю №186-23 від 18.12.2023.

Укладений сторонами договір є достатньою та належною правовою підставою сплати позивачем відповідачу грошових коштів, а тому сплачені позивачем грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими в розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки сплачені на виконання договору.

Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки позивачем не доведено факту наявності безпідставної сплати сум ПДВ за поставлений відповідачем товар, позовні вимоги про стягнення з відповідача ПДВ у розмірі 33589,83 грн є необґрунтованими.

Отже, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявленого позову є правомірними.

Доводи апеляційної скарги позивача з приводу того, що закупівля товарів для забезпечення транспорту військових частин в період військового стану можлива лише безпосередньо для виконання потреб та функцій, спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі №910/15021/24 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі №910/15021/24 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 .

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов