ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2025 р. Справа№ 910/5140/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Сибіги О.М.

секретар судового засідання: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 27.05.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Аванесова Григорія Ігоровича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.09.2024 (повний текст рішення складено 02.10.2024)

у справі № 910/5140/24 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Заступника керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Аванесова Григорія Ігоровича

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Заступник керівника Печерської окружної прокуратури міста Києва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Фізичної особи-підприємця Аванесова Григорія Ігоровича, у якому просив усунути перешкоди власнику територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2201 га (кадастровий номер :182:0028) по Столичному шосе, 68 у м. Києві шляхом:

- скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний № 15162071 від 15 серпня 2014 р.) та здійсненої на його підставі у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за відповідачем на нежитлову будівлю літери "А" загальною площею180 м2 по Столичному шосе, 60 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00);

- зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради земельну діяльну площею 0,2201 га (кадастровий номер :182:0028) по вул. Столичне шосе, 68 у м. Києві, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі літера "А" загальною площею 180 м2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки рішення про передачу спірної земельної ділянки відповідачу позивачем не приймалося, внаслідок незаконної реєстрації права власності на самочинно збудоване майно, позивач позбавлений можливості розпоряджатися земельною ділянкою, на якій розташоване це майно.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі №910/5140/24 позов заступника керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чуйко Г.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 15 серпня 2014 р. № 15162071 та здійсненої на його підставі у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 серпня 2014 р. державної реєстрації права приватної власності за Аванесовим Григорієм Ігоровичем на нежитлову будівлю літера "А" площею 180 м2 по Столичному шосе, 60 у Голосіївському районі м. Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) з одночасним припиненням прав Аванесова Григорія Ігоровича на таке майно як нерухоме.

Усунуто перешкоди Київській міській раді у користуванні земельною ділянкою площею 0,2201 га по Столичному шосе, 68 у м. Києві (кадастровий номер :182:0028) шляхом зобов`язання Фізичної особи-підприємця Аванесова Григорія Ігоровича повернути Київській міській раді указану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення тимчасової споруди - павільйону з надання послуг (автомийки) площею 180 м2.

Присуджено до стягнення Фізичної особи-підприємця Аванесова Григорія Ігоровича на користь Київської міської прокуратури 6056 грн витрат по оплаті судового збору.

У позові в іншій частині відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення, не було повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- надані прокурором висновок спеціаліста №3-11/23 від 03.11.2023 та протокол огляду від 03.11.2023 земельної ділянки не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт знаходження спірного об`єкта нерухомості на земельній ділянці площею 0,2201 га з кадастровим номером :90:182:0028 на Столичному шосе, 68 у Голосіївському районі міста Києва;

- судом не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, яку частину земельної ділянки займає спірний об`єкт нерухомості, його розміри, чи взагалі знаходиться спірний об`єкт за адресою: м. Київ. Столичне шосе. 60 на земельній ділянці площею 0.2201 га з кадастровим номером :90:182:0028 на Столичному шосе, 68 у Голосіївському районі міста Києва, яка частина об`єкту знаходиться на земельній ділянки;

- прокурором обрано неналежний спосіб захисту.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги прокурором подано відзив, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - скаргу без задоволення, наголошуючи на тому, що спірна земельна ділянка, яка незаконно займається Аванесовим Г.І. під розміщення нерухомого майна, підлягає поверненню власнику - територіальній громаді в особі Київської міської ради, Печерською окружною прокуратурою міста Києва пред`явлено позовну заяву, в порядку, передбаченому чинним законодавством та з метою захисту інтересів територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзиву на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

Представник відповідача в судове засідання 27.05.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (ухвала суду від 27.02.2025, 25.03.2025 та 02.04.2025) до електронного кабінету представника відповідача та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення Фізичній особі-підприємцю Аванесову Григорію Ігоровичу.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Чуйко Г.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 15.08.2014 (індексний номер рішення: 15162071) здійснено реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літера А, загальною площею 180 кв.м на Столичному шосе, 60 у Голосіївському районі міста Києва за Авансовим Григорієм Ігоровичем (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00).

Підставою для прийняття рішення та проведення державної реєстрації права власності на зазначений об`єкт майна стало рішення Голосіївського районного суду міста Києва в і д 30.05.2013 у справі №752/7795/13-ц, яким визнано право власності за ФОП Аванесовим Г.І.

Разом з тим, як вказує прокурор, речові права на земельну ділянку за вищевказаною адресою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані.

В ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні прокуратурою було виявлено, що нежитлова будівля загальною площе 180 кв.м. розташована на сформованій земельній ділянці площею 0,2201 га з кадастровим номером :90:182:0028 н а Столичному шосе, 68 у Голосіївському районі міста Києва та використовується ФОП Авансовим Г .I. для здійснення господарської діяльності, зокрема, для обслуговування автомобілів.

Водночас, Київською міською радою земельна ділянка на Столичному шосе, 60 у Голосіївському районі міста Києва у встановленому законом порядку жодним фізичним чи юридичним особам у власність чи користування, у тому числі для будівництва чи розміщення зазначеного нерухомого майна, не передавалась, правовстановлюючі документи н а земельну ділянку не отримувались, речові права на земельну ділянку не реєструвались, що підтверджується листами Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 0570202/1-14720 від 06.11.2023 та № 0570202/1-17468 від 27.12.2023.

Крім того, відповідно до інформації Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 25.12.2023 №073-3687, Департамент не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та не приймав об?єкти будівництва в експлуатацію за адресою: м . Київ, Столичне шосе, 60.

Згідно з інформацією Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (лист від 27.12.2023 №055-10941) в реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 №337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві» відсутні відомості про документи щодо присвоєння об`єкту будівництва нежитловій будівлі літера А поштової адреси : Столичне шосе , 60 у Голосіївському районі міста Києва.

Також, згідно листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.12.2023 №100-15485 поштова адреса об`єкту нерухомого майна на Столичному шосе, 60 у місті Києві не присвоювалась та відповідні документи не надавалися.

Таким чином, на думку прокурора, спірне майно площею 180 кв.м. на Столичному шосе, 60 у Голосіївському районі міста Києва збудовано без отримання дозвільних документів на земельній ділянці комунальної власності, яка для його будівництва у встановленому законодавством порядку не відводилась.

Відтак, прокурор вказує, що державна реєстрація права власності за ФОП Авансовим Г.I. на об?єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю літера А, загальною площею 180 кв.м. на Столичному шосе, 60 у Голосіївському районі міста Києва, яка здійснена на підставі рішення державного реєстратора від 15.08.2014 індексний номер 15162071, проведена з порушенням вимог чинного законодавства, отже підлягає скасуванню, а земельна ділянка має бути повернута її законному власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура в Україні здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

В силу частини 2 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Згідно з частинами 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Відповідний висновок щодо застосування вищевказаної норми права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (п.77).

В силу статті 23 вказаного Закону на прокурора покладається обов`язок попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 викладено правовий висновок про те, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Так, як визначено частиною 1 статті 374 Цивільного кодексу України територіальна громада є одним із суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку).

В силу частини 2 статті 374 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 80 Земельного кодексу України територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права власності на землі комунальної власності.

На території міста Києва правомочності власника нерухомого майна від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада.

Відповідно до статті 18-2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

За висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 13.03.2018 у справі Nє 911/620/17, у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються.

Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Прокурор, виявивши такі порушення інтересів держави, зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на їх захист.

Водночас, як зазначає прокурор, Київська містка рада неналежним чином здійснює повноваження, покладені на неї чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави Печерською окружною прокуратурою міста Києва листом від 28.11.2023 №56-9650 вих-23 повідомлено Київську міську раду про порушення інтересів держави при використанні ФОП Авансовим Г .I. спірної земельної ділянки під самочинно збудованим майном. Також прокуратура просила повідомити про вжиті заходи цивільно-правового характеру з метою захисту порушених інтересів територіальної громади міста Києва.

Разом з тим, Київською міською радою зазначений лист передано на розгляд до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Департамент земельних ресурсів (КМДА ) та Київська міська рада своїм листом від 08.12.2023 №05716-16395 повідомили, що заходи цивільно-правового характеру не вживались. Крім того, з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва Департамент не заперечує звернутись до суду в інтересах Київської міської ради.

Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

З огляду на невжиття самостійно уповноваженим органом у спірних правовідносинах, ефективних заходів щодо усунення виявлених порушень, вбачаються підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Вишгородської міської ради та звернення до суду із вказаним позовом у даній справі.

За наведених обставин, прокурор належним чином обґрунтував необхідність представництва таких інтересів у суді прокуратурою в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Згідно зі статтею 1, частиною 5 статті 7 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Єдність системи прокуратури України забезпечується єдиними засадами організації та діяльності прокуратури, єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів.

Позов прокурора обґрунтований необхідністю захисту інтересів держави на території міста Києва як єдиної адміністративно-територіальної одиниці та поданий за принципом екстериторіальності щодо утворених в межах такого міста районів, а отже Заступника керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва дотримано встановлені статтями 23, 24 Закону України "Про прокуратуру" правила про форму здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Печерською окружною прокуратурою м. Києва листом від 03.04.2024 №57-2777вих-24 повідомлено Київську міську раду про прийняте рішення щодо представництва її інтересів у суді шляхом звернення з позовною заявою до суду (вхідний номер Київської міської ради: 08/12687 від 03.04.2024).

Стосовно підсудності даного спору судам господарської юрисдикції, колегія суддів зазначає таке.

За змістом статті 1 ГПК України до господарського суду мають право звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 ГПК України у вказаній вище редакції, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частини друга та третя статті 21 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 12 цього Кодексу господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Таким чином, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Також, відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції «Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлову будівлю літера А загальною площею 180 кв.м. за адресою: м . Київ, Столичне шосе, 60 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 00) відбулась 15.08.2014 за Авансовим Г.I., як за фізичною особою.

Однак, відповідно до наявної у матеріалах справи копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Аванесов Г.I. зареєстрований як фізична особа-підприємець. Відомості про припинення його підприємницької діяльності відсутні. Видом діяльності є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, Аванесов Г.І. саме як фізична особа-підприємець на підставі дозволу на розміщення тимчасової споруди (№ 01-03 від 22.01.2010, виданий Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації) розмістив на спірній земельній ділянці тимчасову споруду павільйону, обладнаного під автомийку, як фізична особа-підприємець він здавав це майно в оренду (договір оренди від 2 серпня 2011 р., рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2013 р. у справі № 752/7795/13-ц), а на час звернення прокурора з позовом продовжував здійснювати у вказаному павільйоні господарську діяльність з обслуговування та миття автотранспорту.

Така діяльність у сфері послуг є підприємницькою, оскільки носить систематичний характер з метою одержання прибутку.

Використання фізичними особами належного їм на праві власності майна у підприємницькій діяльності відповідно до вимог статті 320 ЦК України допускається.

Якісні характеристики цього майна виключають можливість використання його фізичною особою для проживання. Наявні ж докази не свідчать про те, що воно використовується відповідачем для задоволення інших власних побутових потреб.

Враховуючи зміст заявлених у справі вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, обґрунтовані безпідставним перебуванням на ній майна, яке використовується у підприємницькій діяльності, свідчить про те, що спір між сторонами виник саме з господарських правовідносин та підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.

Так, відповідно до положень статей 13, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання щодо регулювання земельних відносин.

Згідно з пунктом 2 статті 22 Закону Україну "Про столицю України - місто-герой Київ" у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право встановлювати порядок утримання та експлуатації об`єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально- культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частинами 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 Земельного кодексу України та зазначеного вище Закону відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.

Територіальні громади одночасно є первинними носіями прав місцевого самоврядування і суб`єктами повноважень, пов`язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об`єктами, розташованими на їх території. Зазначена норма Закону про місцеве самоврядування визначає право комунальної власності як невід`ємне право територіальної громади володіти, доцільно, економно та ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відтак, виключно Київська міська рада має право розпоряджатись землями комунальної власності шляхом прийняття відповідних рішень.

Судом встановлено, що 22 січня 2010 року Аванесову Григорію Ігоровичу як такому, що до того часу набув статус фізичної особи-підприємця, Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації був виданий дозвіл на розміщення тимчасової споруди № 01-0397.

Згідно з указаним дозволом відповідач набув право тимчасово на строк з 25 січня 2010 до 24 липня 2019 років розмістити на перетині АДРЕСА_1 тимчасову споруду - павільйон з надання послуг площею до 180 м2.

Умовою дійсності дозволу є дотримання вимог, встановлених Правилами благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 р. № 1051/105.

Дані обставини підтверджуються наявною у справі копією вищевказаного тимчасового дозволу.

Однак, доказів продовження відповідачу строку дії дозволу на розміщення тимчасової споруди не надано.

Також судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2013 року по Столичному шосе, 68 у м. Києві була сформована земельна ділянка площею 0,2201 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за кадастровим номером :182:0028, що підтверджується наявним у справі витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-023 від 06.07.2023.

В силу вимог статті 83 Земельного кодексу України розташована в межах м. Києва спірна земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, право розпорядження якою належить позивачеві.

Відповідно до положень частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (частина перша статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

Одночасно статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з принципу змагальності господарського судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Отже, з огляду на надані у суді першої інстанції прокурором та позивачем пояснення, а також дослідження протоколу огляду від 03.11.2023, складеного в межах досудового розслідування № 0000128 прокурором Печерської окружної прокуратури м. Києва Білецьким Ю.Ю. за участю спеціаліста інженера-геодезиста Дощечкіна О.І., висновком того ж спеціаліста від 03.11.2023 № 3-11/23, доданими до протоколу огляду фототаблицями, судом першої інстанції встановлено, що на земельній ділянці площею 0,2201 (кадастровий номер :182:0028) по Столичному шосе, 68 у м. Києві розташована тимчасова споруда - обладнаний під автомийку павільйон площею 180 м2, в якому відповідач здійснює господарську діяльність з обслуговування автомобілів.

Заперечення відповідача щодо належності та допустимості вищевказаних протоколу огляду та висновку спеціаліста є необґрунтованими, оскільки засновані на розбіжностях у визначенні адреси місця розташування тимчасової споруди автомийки (с. Віта Литовська (колишня назва-Чапаєвка), а не м. Київ, вул. Любомирська, 54, Столичне шосе, 60 А, а не Столичне шосе, 68 у м. Києві), однак не спростовують факту фіксації цими документами обставин, виявлених під час огляду саме земельної ділянки площею 0,2201 з кадастровим номером :182:0028, яка в дійсності розташована по Столичному шосе, 68 у Голосіївському районі м. Києва.

Обґрунтованість позовних вимог прокурора про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою залежить від вирішення питання про правомірність перебування на ній майна, яке належить відповідачу.

Так, зібраними у справі доказами в їх сукупності підтверджується, що реалізуючи наданий у 2010 році дозвіл на земельній ділянці, яка згодом увійшла до новосформованої земельної ділянки площею 0,2201 з кадастровим номером :182:0028 по Столичному шосе, 68 у м. Києві, відповідач спорудив павільйон площею 180 м2, обладнаний для надання послуг автомийки.

Дані обставини також підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2013 у справі № 752/7795/13-ц, яке набрало законної сили, згаданими вище протоколом огляду та висновком спеціаліста.

12.08.2014 на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Чуйко Г.Г. від 15.08.2014 № проведено державну реєстрацію права власності Аванесова Г.І. на нежитлову будівлю літера А площею 180 м2 по Столичному шосе, 60 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Підставою такої державної реєстрації прав вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2013 у справі № 752/7795/13-ц, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 372901214 від 04.04.2024.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав на час здійснення відповідачем вищевказаної реєстрації прав були визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень" у чинній на той час редакції.

За змістом ст. 4 вказаного Закону України "Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень" обов`язковій державній реєстрації підлягало, зокрема право власності на нерухоме майно, під яким в силу вимог статті 2 Закону розуміються земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення

Необхідною умовою державної реєстрації прав згідно зі статтею 15 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень" було подання до органу державної реєстрації необхідного переліку документів, визначеного Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, права стосовно якого підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 19 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень" підставами для державної реєстрації прав та їх обтяжень є, зокрема, рішення судів, що набрали законної сили.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, якщо, зокрема, заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону (пункт 1 частини 1 статті 24 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень"); подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (пункт 4 частини1 статті 24 означеного Закону).

Згідно з п.п. 10 пункту 27 чинного на час державної реєстрації прав відповідача Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (далі - Порядок), документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 4 означеного Порядку у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення.

У разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об`єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Для проведення державної реєстрації права власності на новозбудований чи реконструйований об`єкт нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на такий об`єкт (п. 29 Порядку).

Частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Маючи земельну ділянку як складову частину, всі штучні будови (об`єкти нерухомості) володіють родовими ознаками, які дозволяють відрізнити їх від рухомих об`єктів.

Така ознака як стаціонарність (нерухомість) характеризується міцним фізичним зв`язком об`єкта нерухомості із земною поверхнею і неможливістю його переміщення у просторі без фізичного руйнування і нанесення шкоди, що робить об`єкт непридатним для подальшого використання.

За розділом 1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/105, тимчасова споруда - це споруда функціонального (в тому числі для здійснення підприємницької діяльності), декоративно-технологічного призначення, в тому числі мала архітектурна форма, яка виготовляється з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо.

Отже, на відміну від нерухомості, яка нерозривно зв`язана із земельною ділянкою, у т.ч. через заглиблений у неї фундамент, тимчасова споруда не характеризується міцним фізичним зв`язком із земною поверхнею без можливості переміщення у просторі. Основа, на якій розміщена тимчасова споруда, хоча й може бути виготовлена зі схожих матеріалів, як правило, не являє собою фундаменту, виготовленого та заглибленого в земну поверхню такою мірою, щоб витримувати вагу капітальної будівлі.

Водночас, всупереч вимог статті 74 ГПК України суду не надано належних доказів (проект будівництва, будівельні декларації, технічний паспорт на об`єкт, акт прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна тощо), які вказували на те, що належна на праві власності відповідачу тимчасова споруда павільйону автомийки у продовж часу видачі дозволу на тимчасове її розміщення від 22.01.2010 і до часу розгляду справи була піддана такому ступеню виготовлення, переробки (реконструкції), будівництва, внаслідок чого вона набула ознак об`єкта нерухомості.

Наявні ж у справі протокол огляду та фототаблиці свідчать про те, що конструктивні особливості належної відповідачу споруди автомийки зберегли свої характеристики тимчасової споруди до часу розгляду даної справи.

Такі обставини не встановлювалися у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2013 у справі № 752/7795/13-ц.

Із зазначеного рішення суду вбачається, що предметом її розгляду був захист прав Аванесова Г.І. як орендодавця вже існуючої споруди площею 180 м2, зведеної на Столичному шосе у м. Києві на підставі дозволу на розміщення тимчасової споруди № 01-0397 від 22.01.2010, а не визнання за ним прав забудовника нерухомого майна.

Як правильно зауважено судом першої інстанції доводи відповідача про інший характер правовідносин у наведеній цивільній справі необґрунтовані, оскільки в такому випадку підлягало б вирішенню питання щодо самочинно збудованого нерухомого майна, яке не було предметом того спору.

Встановлено, що земельна ділянка не була відведена відповідачу для мети її забудови.

Дана обставина визнається сторонами, про неї також свідчить факт подальшого звернення відповідача у 2023 році про передачу йому спірної земельної ділянки у користування (лист департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 05702002/1-14725 від 6 листопада 2023 року).

Так, за змістом частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 Цивільного кодексу України).

Заявлені прокурором вимоги стосуються усунення перешкод у користуванні позивачу власнику територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради належною їх земельною ділянкою площею 0,2201 га (кадастровий номер :182:0028) по вул. Столичне шосе, 68 у м. Києві.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або утворюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Глава 29 Цивільного кодексу України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 Земельного кодексу України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави та способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені статтями 15, 16 Цивільного кодексу України. При цьому, способи захисту цивільних прав судом підлягають застосуванню не довільно, а в залежності від характеру спірних правовідносин та в межах і на підставах, визначених законом.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оспорюване рішення про реєстрацію за відповідачем права власності на нежитлову будівлю літери "А" загальною площею 180 м2 по вул. Столичне шосе, 60 у м. Києві порушує права позивача на розпорядження належною йому земельною ділянкою площею 0,2201 га (кадастровий номер :182:0028) по Столичному шосе, 68 у м. Києві, у т.ч. її продажу або передачі у користування на конкурентних засадах.

З огляду на встановлені обставини, ухвалення рішення про державну реєстрацію прав ОСОБА_1 , на майно, яке не мало ознак нерухомого, на підставі рішення суду, яке не стосувалося права власності на нерухоме майно, без інших документів, які давали б змогу встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, таке рішення на підставі статті 21 Цивільного кодексу України підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту прав позивача у спірних відносинах є визнання скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності відповідача на нежитлову будівлю з одночасним припиненням відповідних прав. Це зумовлює часткове задоволення позову прокурора в цій частині.

Відповідно до вимог статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Положеннями частин 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України унормовано, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків та застосування інших, передбачених законом, способів.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем земельної ділянки позивачу, зокрема, знесення тимчасової споруди - павільйону з надання послуг (автомийки) площею 180 м2, дозвіл на розміщення якої сплив, а також приведення її у придатний для використання стан.

За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі №910/5140/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Аванесова Григорія Ігоровича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі №910/5140/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 у справі №910/5140/24 залишити без змін.

Матеріали справи №910/5140/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 20.06.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

О.М. Сибіга