ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/423/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 (Корсак В. А. - головуючий суддя, судді Євсіков О. О., Алданова С. О.) у справі

за позовом Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви

до Національного заповіднику «Києво-Печерська лавра»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_1 ,

2) ОСОБА_2 ,

3) ОСОБА_3 ,

4) ОСОБА_4 ,

5) ОСОБА_5 ,

6) ОСОБА_6 ,

7) ОСОБА_7 ,

8) ОСОБА_8 ,

9) ОСОБА_9 ,

10) ОСОБА_10 ,

11) ОСОБА_11 ,

12) ОСОБА_12 ,

13) ОСОБА_13 ,

14) Київська Митрополія Української Православної Церкви,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство культури та стратегічних комунікацій України,

особа, яка не брала участі у справі та вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_14 ,

про усунення перешкод у користуванні майном,

1. Короткий зміст судових рішень

1.1. 05 січня 2023 року Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» про:

- усунення перешкоди Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у користуванні майном, (а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у будівлі Успенського собору (корпус №80), наданим в почасове безоплатне користування згідно договору № 1-б від 17 червня 2016 року, укладеного між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (Національний заповідник «Києво-Печерська лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви;

- усунення перешкод Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у користуванні майном, (а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у будівлі Трапезної церкви Трапезної палати (корпус №29), наданим в почасове безоплатне користування згідно договору № 2-б від 17 червня 2016 року, укладеного між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (Національний заповідник «Києво-Печерська лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач вчиняє перешкоди позивачу у користуванні майном згідно договорів № 1-б та № 2-б від 17.06.2016 року щодо обмеження у проведенні богослужінь та обрядів, що суперечить частині другій статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

1.2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі №910/423/23 в позові відмовлено.

1.3. Не погоджуючись з вказаним рішенням, особа, яка не брала участь у даній справі - ОСОБА_14 , в порядку частини першої статті 254 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Монах - ОСОБА_14 не є учасником цієї справи та подав апеляційну скаргу як особа, на думку якої, суд вирішив питання про його права, інтереси та обов`язки щодо його безперешкодної можливості здійснювати релігійні обряди у культових будівлях, якими користувалася релігійна громада відповідно до Договору №1-б від 17 червня 2016 року та Договору № 2-б від 17 червня 2016 року, укладених між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (Національний заповідник «Києво-Печерська лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви. Апелянт зазначає, що він не є стороною спірних договорів, однак він є заінтересованим у подальшій чинності зазначених договорів та збереженні права Монастиря здійснювати богослужіння у храмах, розташованих на території Лаври.

1.4. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_14 та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

1.5. У подальшому за результатами розгляду скарги у відкритому судовому засіданні 28.04.2025 судом апеляційної інстанції винесено ухвалу, якою апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_14 закрито.

1.6. Прийнята ухвала обґрунтована тим, що рішенням місцевого господарського суду від 13.06.2024 не вирішувалося питання про права, інтереси та обов`язки монаха ОСОБА_14 щодо жодної зі сторін спору та відносно предмета спору.

2. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та інших учасників справи

2.1. Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/Української православної церкви звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 у справі № 910/423/23 та направити справу для продовження розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2023.

Скаржник стверджує, що судом апеляційної інстанції не враховано суть судового рішення першої інстанції, яке зачіпає інтереси усіх ченців монастиря, зацікавлених у результаті розгляду справи, оскільки спір стосується культових приміщень, що використовуються членами релігійної організації та мають правовий зв`язок з позивачем у вигляді чернечого способу життя, що передбачає обов`язок проживання у монастирі та постійного богослужіння у культових спорудах на території Києво-Печерської Лаври.

Крім цього, оскаржуваним рішенням апеляційний суд обмежив заявника апеляційної скарги у праві на доступ до правосуддя, закривши апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_14 , який є ченцем монастиря, одночасно залучивши до участі у справі декількох інших ченців в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, встановивши, що рішення суду може вплинути на їх права та обов`язки.

2.2. Національний заповідник «Києво-Печерська лавра» у наданому Суду відзиві на касаційну скаргу заперечує проти вимог касаційної скарги у повному обсязі та просить залишити в силі ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 про закриття апеляційного провадження, як таку, що є законною, оскільки вважає вимоги Скаржника необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства.

3. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

3.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 у справі № 910/423/23 у порядку письмового провадження.

За змістом статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

3.2. Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України, статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

3.3. Частиною першою статті 254 ГПК України також передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто, частиною першою статті 254 ГПК України визначено право учасника справи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, а також право іншої особи, яка не була учасником справи оскаржити судове рішення, за умови якщо у ньому містяться висновки (судження) про її права, інтереси та (або) обов`язки у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову за результатами розгляду справи.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Подібна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.08.2023 у справі № 707/3085/21.

3.4. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права з огляду на статтю 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до правосуддя, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (справа "Голуб проти України").

3.5. В такий спосіб, якщо скаржник лише зазначає про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для перегляду судового рішення в апеляційному порядку, а підлягають доведенню ним та, відповідно, перевірці судом.

При цьому суд зазначає, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 254, 272 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та/або обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, тобто скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та/або обов`язки, та про які саме.

3.6. Апеляційний господарський суд при винесенні оскаржуваної ухвали дійшов висновку, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду в цій справі не стосується прав та (або) обов`язків чи законних інтересів скаржника, з огляду на відсутність безпосереднього правового зв`язку між скаржником та оскаржуваним судовим рішенням, виходячи із його доводів, викладених в апеляційній скарзі, та змісту правовідносин, щодо яких виник спір у цій справі.

Отже, за обґрунтованими висновками суду, у рішенні Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі № 910/423/23 ані у мотивувальній, ані у резолютивній частині не міститься вказівки про права, інтереси та/або обов`язки скаржника, монаха Кальпети Сергія Олександровича, у спірних правовідносинах, в тому числі це судове рішення не містить жодних висновків щодо обмеження у свободі вибору світогляду та віросповідання.

3.7. Зазначений підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду, яка підтверджена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21 де зазначено, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у його мотивувальній частині містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у його резолютивній частині суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (правовий висновок, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г).

3.8. Особа, яка не брала участі у справі внаслідок відкриття провадження за її апеляційною скаргою користується процесуальними правами й несе процесуальні обов`язки учасника справи, однак у розумінні статті 41 ГПК України вона не є учасником справи, оскільки не є стороною чи третьою особою у цій справі.

Водночас за приписами пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21, постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112, від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16, від 17.10.2022 у справі № 904/6084/21, а також постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 17.05.2018 у справі № 904/5618/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 11.07.2018 у справі № 5023/4734/12, від 04.10.2018 у справі №5017/461/2012, від 29.11.2018 у справі № 918/115/16, від 04.12.2018 у справі № 906/1764/15, від 06.12.2018 у справі № 910/22354/15, від 11.12.2018 у справі № 916/2878/14, від 15.01.2019 у справі № 7/74, від 11.04.2019 у справі № 8/71-НМ, від 03.06.2019 у справі № 910/6767/17, від 09.07.2019 у справі № 905/257/18, від 12.09.2019 у справі № 905/946/18, від 12.09.2019 у справі № 905/947/18, від 11.09.2019 у справі № 4/2023-10, від 05.05.2020 у справі № 910/9254/18, від 28.09.2021 у справі №908/2899/13, від 07.02.2024 у справі № 5023/3214/11.

3.9. З наведеного вбачається, що апеляційний господарський суд за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки повинен був відкрити апеляційне провадження. Після відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції мав першочергово з`ясувати: 1) чи прийнято оскаржуване судове рішення про права, інтереси та/або обов`язки скаржника, 2) про які саме, 3) в якій саме частині судового рішення прямо вказано про таке, та після встановлення наявності цих обставин - вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення.

Водночас, у випадку встановлення, що права, інтереси та/або обов`язки заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права та/або обов`язки, та/або інтереси стосовно сторін у справі судом не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, що і було здійснено судом, тому в цій частині процесуальні дії апеляційного господарського суду відповідають приписам господарського процесуального законодавства та практики його застосування.

3.10. При цьому суд дослідив доводи ОСОБА_14 , що він має право на апеляційне оскарження, оскільки є ченцем монастиря та постійно проживає на території Києво-Печерської Лаври, а суд вирішив питання про його права, інтереси та обов`язки щодо його безперешкодної можливості здійснювати релігійні обряди у культових будівлях, якими користувалася релігійна громада відповідно до договорів від 17.062016 №1-б та №2-б.

3.11. Оцінюючи наведені доводи суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного рішення суд першої інстанції не навів жодних висновків про права, інтереси та/або обов`язки монаха ОСОБА_14 у спірних правовідносинах, в тому числі це судове рішення не містить жодних висновків щодо обмеження ОСОБА_14 у свободі вибору світогляду та віросповідання, а стосується виключно дослідження правових підстав продовження дії договорів № 1-б та № 2-б від 17.06.2016 щодо користування державним майном - будівлями Успенського собору та Трапезної церкви з Трапезною палатою, укладених між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (Національний заповідник «Києво-Печерська лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви.

Разом з тим, фізична особа ОСОБА_14 не є стороною означених договорів. Тобто спір у справі виник стосовно прав та обов`язків юридичних осіб, позивача та відповідача, як сторін господарських договорів щодо надання в почасове безоплатне користування релігійною організацією частиною культової будівлі Успенського собору (корпус № 80) та Трапезної церкви з Трапезною палатою (корпус № 29), які є державною власністю.

3.12. Колегія суддів зауважує, що особа, яка не брала участі у справі, вправі оскаржити судове рішення, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та/або обов`язки. При цьому особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статті 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та/або обов`язки (пункт 18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3). Тобто законодавець гарантує процесуальне право особи, яку не було залучено до участі у справі, на оскарження судового рішення, яке, на її думку, зачіпає її права, інтереси та/або обов`язки. Зазначене є гарантією реалізації права на справедливий суд у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

3.13. Так, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі "Надточій проти України" (заява № 7460/03) та в пункті 23 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 "Гурепка проти України № 2" (заява № 38789/04) наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

3.14. Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді. Суд наголошує, що право бути почутим є одним із ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

3.15. Про обов`язок суду забезпечити особі, яка звернулася за судовим захистом, право "бути почутою" шляхом належної оцінки судом доводів та аргументів такої особи, викладених в її заяві (скарзі), з метою реалізації основних принципів правосуддя, зокрема принципу змагальності, неодноразово і послідовно зазначала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.11.2023 у справі № 2610/7240/2012, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.11.2018 у справі № 1326/1314/2012.

3.16. Отже, скаржник реалізував своє право "бути почутим" у суді апеляційної інстанції. Апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі, постановленій за наслідком проведення судового засідання, що відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах №62/112 та № 925/1600/16, надав відповіді на усі доводи скаржника, викладені в його апеляційній скарзі.

3.17. З огляду на зазначене, доводи скаржника, що апеляційний суд обмежив заявника апеляційної скарги права на доступ до правосуддя шляхом закриття апеляційного провадження за його скаргою не свідчить про недопуск до правосуддя та/або порушення статті 6 Конвенції, адже суд апеляційної інстанції на виконання положень процесуального законодавства, якими врегульовано порядок та алгоритм дій суду апеляційної інстанції в разі надходження апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, проте вважала, що суд першої інстанції вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, з`ясував, що оскаржуване апелянтом судове рішення у справі № 910/423/23 безпосередньо не впливає на права, інтереси та обов`язки заявника, а тому постановив ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України.

3.18. З огляду на викладене підстави вважати, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення норм права, а оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, відсутні.

3.19. Діючим законодавством, зокрема процесуальним, передбачено право кожної особи на захист своїх прав та інтересів у суді, у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ОСОБА_14 має право звернутися за захистом своїх прав, які він вважає порушеними у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

3.20. Суд також зауважує, що юридичні підстави та особливості реалізації права на свободу світогляду і віросповідання, що включає право безперешкодно здійснювати релігійні обряди у культових будівлях, на яке посилаються заявники у цій справі, не є об`єктом розгляду в межах цього господарського спору, пов`язаного з використанням релігійною організацією будівель, а отже, не належать до предмета доказування в розумінні частини другої статті 76 ГПК України.

3.21. ЄСПЛ у рішенні від 12.10.1978 у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria) вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, не передбаченої законом.

3.22. Тобто поняття "суд, встановлений законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

З огляду на таке колегія суддів зазначає, що спір щодо права на свободу світогляду і віросповідання ОСОБА_14 , як ченця монастиря, не може бути вирішений господарським судом, оскільки такий суд не є "судом, встановленим законом" для розгляду цієї категорії судових спорів у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

3.23. Доводи скаржника щодо того, що ОСОБА_14 має правовий зв`язок з позивачем, визначений в положенні статуту останнього щодо обов`язку ченця проживати у монастирі та постійно звершувати богослужіння у культових спорудах на території православного монастирського комплексу Києв-Печерської Лаври судом не приймається до уваги, оскільки зазначене також не є предметом розгляду у цій справі, отже неврегульовані питання між Монастирем та окремими фізичними особами, що підпорядковані Монастирю або перебувають із позивачем у трудових, майнових, житлових, довірчих чи інших цивільно-правових відносинах, підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.06.2023 у справі № 607/15144/20.

3.24. Посилання скаржника щодо суперечливості рішень апеляційного суду, у вигляді встановлених обставин щодо перебування ченців монастиря, які були залучені до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, у певних правових відносинах з позивачем та наявності у них певних прав щодо предмета спору, та одночасне закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ченця ОСОБА_14 з підстав відсутності очевидного і безумовного зв`язку між оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та правами, інтересами і (або) обов`язками скаржника не приймається судом до уваги з огляду на те, що вирішення питання про залучення до участі у справі осіб, на права яких може вплинути рішення і вирішення питання про те, чи вплинуло рішення на права осіб, які не були залучені до участі у справі, має різне змістовне, правове та процесуальне значення.

Так, у першому випадку це питання вирішується до прийняття рішення у судовій справі і підлягає з`ясуванню в процесі її розгляду, а у випадку оскарження судового рішення особою, яка не була учасником справи, вона має довести вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або довести, що в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Зазначене було досліджено апеляційним судом та викладено в оскаржуваному рішенні відповідно до вищевикладеної практики Верховного Суду.

4. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

4.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 41, 50, пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України, статті 129 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції при ухваленні оскаржуваної ухвали про закриття апеляційного провадження за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.

4.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

4.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

4.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви слід залишити без задоволення.

4.5. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви залишити без задоволення.

2. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_14 (особи, яка не брала участі у справі) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі № 910/423/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ