УХВАЛА

18 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/3249/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтвайр»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 (головуючий - Гетьман Р. А., судді: Россолов В. В., Склярук О. І.) і рішення Господарського суду Харківської області від 14.01.2025 (суддя Присяжнюк О. О.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтвайр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Миколаївське»

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: (1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгроресурс», (2) Фізичної особи-підприємця Гнєзділова Віктора Івановича; (3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Власівський Мірошник»

про повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Верховний Суд ухвалою від 28.05.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтвайр» (далі - ТОВ «Інтвайр», позивач, скаржник) на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 14.01.2025.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

ТОВ «Інтвайр» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Миколаївське» (далі - ТОВ СП «Миколаївське», відповідач) про зобов`язання повернути добриво складне мінеральне NP12-24 виробництва ПАТ «Сумихимпром» загальною масою 133 тони, яке відповідає вимогам по якості, встановлених у паспорті якості виробника.

Позивач стверджує про те, що відповідач набув спірне добриво у особи, яка не мала права розпоряджатись цим майном, оскільки не мала договірних відносин з позивачем. У такий спосіб спірне добриво набуте відповідачем за відсутності правових підстав та підлягає поверненню власнику - позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Господарський суд Харківської області рішенням від 14.01.2025, яке залишив без змін Східний апеляційний господарський суд постановою від 24.04.2025, в позові відмовив.

Дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням стандарту доказування «баланс вірогідностей», суди встановили, що (1) спірне добриво на підставі виданих позивачем товарно-транспортних документів було відвантажене 23.02.2022 вантажоодержувачу ФОП Гнєзділову В.І., який мав договір із транспортного експедирування з ТОВ «Украгроресурс»; (2) 19.03.2022 відповідач прийняв спірне добриво від ТОВ «Украгроресурс» на зберігання та у подальшому придбав частину цього добрива в кількості 69,35 тон на підставі укладеного з ТОВ «Украгроресурс» договору поставки, а іншу частину добрив повернув ТОВ «Украгроресурс» зі зберігання.

За висновками судів спірне добриво було надано до перевезення в межах господарських правовідносин між ТОВ «Інтвайр» та ТОВ «Украгроресурс», тоді як відповідач придбав частину спірного добрива на оплатній основні в рамках договірних правовідносин з ТОВ «Украгроресурс». Обставина придбання відповідачем спірного добрива на підставі укладеного з ТОВ «Украгроресурс» правочину спростовує твердження позивача про отримання ТОВ СП «Миколаївське» майна без достатньої правової підстави та, відповідно, виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Мотивує касаційну скаргу наступними аргументами.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 1212 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21, від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20 щодо передумов для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення та правової сутності зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

За доводами скаржника відповідач не мав жодних договірних відносин з позивачем, а отже спірне майно було набуто відповідачем без достатньої правової підстави, що створює для останнього зобов`язання повернути це майно позивачу. Рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються виключно на припущенні про наявність договору поставки спірного добрива між ТОВ «Інтвайр» та ТОВ «Украгроресурс», оскільки у матеріалах справи відсутні докази укладення відповідного договору. Не будучи власником відповідного майна, ТОВ «Украгроресурс» не мало права укладати будь-яких правочинів щодо розпорядження спірним майном, власником якого було ТОВ «Інтвайр», у тому числі відчужувати це майно на користь відповідача.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України випливає, що оскарження судових рішень з зазначеної підстави може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з цієї підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Так, у справі № 201/9127/21, на яку посилається скаржник, позивач у зв`язку з неможливістю виконання рішення суду про витребування належного йому транспортного засобу із чужого незаконного володіння звернувся до суду з позовом про відшкодування вартості належного йому автомобіля, який відповідачка безпідставно зберегла. За результатами розгляду цієї справи Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки приписи глави 83 ЦК України поширюються на відносини з витребування майна власником із чужого незаконного володіння, то у разі неможливості повернення майна його власнику за рішенням суду про віндикацію, субсидіарно застосовуються положення частини 3 статті 1212 ЦК України про заборону незаконного збагачення.

Також скаржник в якості аргументу касаційної скарги цитує наведені у справах №916/2478/20, №903/359/21, №904/4046/20 загальні та усталені у практиці Верховного Суду висновки щодо умов, необхідних для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення в розумінні положень статті 1212 ЦК України.

Разом з тим, у справі № 916/2478/20 суди вирішували спір про стягнення з продавця на підставі статті 1212 ЦК України суми податку на додану вартість, сплаченого покупцем у складі вартості придбаного за договором поставки товару. У цій справі Верховний Суд зазначив, що оскільки продавець отримав суму податку за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, то така сума коштів є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення продавця за рахунок покупця поза підставою, передбаченою законом.

У справі №903/359/21 розглядались позовні вимоги про стягнення на підставі статті 1212 ЦК України коштів, сплачених позивачем за договором тимчасового користування місцем розміщення засобу зовнішньої реклами. За встановленими судом у цій справі обставинами позивач сплатив відповідачу кошти в більшому розмірі, ніж передбачено умовами договору, у зв`язку з чим відбулася переплата в розмірі спірної суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача як безпідставно отримані.

У справі №904/4046/20 розглядався позов товариства до державної фіскальної служби та державної казначейської служби про зобов`язання повернути майно, яке було незаконно вилучено слідчим як речові докази у межах кримінальної справи. Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції не робив правових висновків по суті заявленого позову, а вказав на те, що апеляційний суд в порушення вимог процесуальних норм не здійснив належний апеляційний перегляд справи та усунувся від надання правового аналізу обставинам справи.

Водночас у даній справі, яка розглядається, позивач вимагає повернення йому мінеральних добрив на підставі статті 1212 ЦК України, посилаючись на те, що відповідач набув це майно у третьої особи, яка не мала договірних відносин з позивачем, а отже не могла розпоряджатись спірними добривами на користь відповідача. Суди попередніх інстанцій під час вирішення спору надали оцінку фактичним обставинам справи та дійшли висновків, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставину набуття саме відповідачем спірних добрив без достатньої правової підстави, оскільки частина спірного майна придбана відповідачем за укладеним з ТОВ «Украгроресурс» договором поставки, а інша частина добрив повернута останнім на користь ТОВ «Украгроресурс» зі зберігання. У зв`язку з чим суди констатували, що приписи статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Отже, зі змісту перелічених судових рішень убачається, що наведені в них висновки Верховного Суду стосуються застосування норм статті 1212 ЦК України у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки матеріально-правові підстави та обставини у таких справах є різними, у зв`язку з чим є різними і висновки, зроблені судами за наслідками перегляду таких справ.

Суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу скаржника на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Разом із тим підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Отже, цитування скаржником окремих висновків, наведених Верховним Судом, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Верховний Суд зазначає, що викладені у касаційній скарзі доводи стосуються переважно питань, пов`язаних із встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у справі, а відповідно до частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про неподібність вказаних вище справ зі справою, що переглядається, з огляду на суттєву відмінність змісту правових відносин, фактичних обставин справи та доказової бази, характеру спірних правовідносин, а тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантним до обставин цієї справи.

Щодо наявних у касаційній скарзі посилань на постанови Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц, від 06.03.02019 у справі №910/1531/18 слід вказати, що такі посилання обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, взагалі не являються, адже з урахуванням положень статті 290 ГПК України скаржник зобов`язаний повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, а Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та вважати будь-які посилання скаржника на постанови Верховного Суду підставою для відкриття провадження у справі, якщо скаржник прямо не вказав на них як на таку підставу.

Таким чином визначений позивачем виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою позивача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги по суті спору покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтвайр» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 14.01.2025 у справі № 922/3249/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.