ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2025м. ДніпроСправа № 908/726/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Стойчан В.В.

та представників:

від позивача: Варбанська-Козирь М.І.;

від відповідача: Кобеляцький Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" (м. Запоріжжя)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" (смт. Томаківка Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021 у загальному розмірі 592 586 грн. 18 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021 у загальному розмірі 592 586 грн. 18 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 185 000 грн. 00 коп. - основний борг (орендна плата за період з 01.03.2022 по 19.03.2025);

- 312 150 грн. 00 коп. - пеня на підставі пункту 6.2. договору;

- 18 500 грн. 00 коп. - штраф на підставі 6.2. договору;

- 30 000 грн. 00 коп. - пеня на підставі пункту 6.4. договору;

- 30 270 грн. 97 коп. - інфляційні втрати;

- 16 665 грн. 21 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за період користування майном з 01.03.2022 по 19.03.2025, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у сумі 185 000 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання зі сплати орендної плати, на підставі пункту 6.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.03.2022 по 21.03.2025 в сумі 312 150 грн. 00 коп. Також за прострочення сплати орендної плати, на підставі пункту 6.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми в розмірі 18 500 грн. 00 коп. Крім того, за неповернення об`єкта оренди, на підставі пункту 6.4. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 50% місячної орендної плати, встановленої договором на дату порушення (за 6 місяців), в сумі 30 000 грн. 00 коп. (за наступним розрахунком позивача: 5000,00 * 50% * 6 = 30 000,00). На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з березня 2022 року по лютий 2025 року в сумі 30 270 грн. 97 коп., а також 3% річних за період прострочення з 21.03.2022 по 21.03.2025 у сумі 16 665 грн. 21 коп.

Також позивач просить суд судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 31.03.2025 матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021 у загальному розмірі 592 586 грн. 18 коп. передано за підсудністю на розгляд Господарського суду Дніпропетровської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025 матеріали справи № 908/726/25 передано для розгляду судді Фещенко Ю.В.

Разом з тим, судом встановлено, що позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2025 позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 7-ми днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. суду № 17716/25 від 25.04.2025).

Крім того, від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 18235/25 від 29.04.2025), в якому він просить суд здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 29.04.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 1997/25 від 09.05.2025), в якому він просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а у випадку задоволення позовних вимог - зменшити розмір штрафних санкцій на 100%, посилаючись на таке:

- відповідно до підпункту 5.3.7. пункту 5.3. договору сторони встановили, що орендодавець зобов`язується щомісячно, у строк до 10-го числа місяця наступного за звітним, надавати орендарю належним чином оформлений та підписаний орендодавцем Акт виконаних робіт (наданих послуг) у звітному місяці. Згідно з підпунктом 5.4.4. пункту 5.4. договору орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкту оренди якщо: орендар не сплачує орендну плату протягом одного місяця; сторонами не укладено додаткову угоду до договору, у порядку пункту 4.1.2 договору; орендар порушує умови договору, у тому числі, але не виключно, пункти 2.1., 4.10., 5.2.5, 5.2.8. договору. Так, 18.04.2022 від уповноваженого представника ТОВ "Рейнбоугрупп" (орендодавця) на електрону скриньку ТОВ "Айті-Смарт" надійшов лист "Рахунки на оплату оренди 04.2022 + ком.посл. 03.2022", до якого були долучені файли: Рахунок "Айті-Смарт" ком.посл. 03.2022 xlsx"; Рахунок "Айті-Смарт" оренда 04.2022 xlsx"; Розрахунок ком. послуг ТОВ "Айті-Смарт" xlsx". На момент отримання даного листа, в країні почав діяти воєнний стан та у зв`язку з нестабільною роботою банківської системи, відтоком кадрів та населення за кордон, погіршення купівельної спроможності та невизначеності в цілому, ТОВ "Айті-Смарт" опинилося на межі банкрутства. Враховуючи вказане, керівництво ТОВ "Айті-Смарт" було ознайомлено із документами, які надійшли від орендодавця, та в екстренному порядку, керуючись умовами пункту 11.7. та 11.11. договору, 18.04.2022 в 16:28 год. було підготовлено письмове прохання про звільнення орендаря від сплати вказаних у договорі від 01.11.2021 платежів або розірвання договору. На вказаний лист 19.04.2022 від уповноваженого представника ТОВ "Рейнбоугрупп" (орендодавця) на електрону скриньку ТОВ "Айті-Смарт" надійшов лист із наступним текстом: "Добрий день! У зв`язку зі складною економічною ситуацією, в якій ми всі опинилися, наше підприємство готове піти Вам на зустріч та не нараховувати орендну плату до відновлення Вами роботи у приміщенні за адресою: Томаківка, Лесі Українки, 23. Разом з тим, звертаємось до Вас з переконливим проханням погасити заборгованість з оплати комунальних послуг, оскільки для забезпечення безперебійної діяльності мережі наших магазинів, ми сильно потребуємо грошових коштів для проведення взаєморозрахунків з постачальниками, орендодавцями та іншими контрагентами. Також, просимо врахувати, що заборгованість за лютий - березень 2022 року перед постачальниками комунальних послуг (у тому числі і за використані Вами комунальні послуги) сплачена нами у повному обсязі". Таким чином, після отримання повідомлення 19.04.2022 від уповноваженої особи ТОВ "Рейнбоугрупп" про фактичну зупинку нарахування орендної плати та інших платежів за договором від 01.11.2021 до моменту поновлення господарської діяльності за даною адресою, ТОВ "Айті-Смарт" було впевнено, що всі істотні обставини між сторонами вирішено, а жодної заборгованості орендаря перед орендодавцем не існує. Керівництвом ТОВ "Айті-Смарт" було погашено всі наявні заборгованості станом на березень 2022 року (до моменту погодження звільнення від нарахування орендної плати) по орендній платі, а також за комунальні послуги по договору від 01.11.2021, що підтверджується: платіжним дорученням № 279 від 01.02.2022 про сплату орендної плати за лютий 2022 року у розмірі 5 000 грн. 00 коп.; платіжним дорученням № 287 від 28.03.2022 про сплату орендної плати за лютий 2022 року у розмірі 2 705 грн. 02 коп.; платіжним дорученням № 290 від 28.04.2022 про сплату орендної плати за березень 2022 року у розмірі 127 грн. 52 коп. Більше того, як було зазначено ТОВ "Айті-Смарт" в електронному листі від 18.04.2022, орендар призупинив свою господарську діяльність з 24.02.2022, що підтверджується: Актом про фактичне невикористання орендованого приміщення ТОВ "Айті-Смарт" № 1 від 31.03.2025; Актом про фактичне невикористання орендованого приміщення ТОВ "Айті-Смарт" № 2 від 16.04.2025. Додатково, відповідно до фінансової звітності мікропідприємства за 2022 - 2025 роки можливо дійти висновку, що ТОВ "Айті-Смарт" в зазначений період не здійснювало належної господарської діяльності, а саме: Баланс № 1-мс станом на 31.12.2022 чистий прибуток склав 32,7 тис. грн.; Баланс № 1-мс станом на 31.12.2023 чистий прибуток склав 0,5 тис. грн.; Баланс № 1-мс станом на 31.12.2024 чистий прибуток склав 0,8 тис. грн.;

- при вивченні розділу 6 договору "Відповідальність Сторін", а саме пункту 6.5. договору, на який посилається позивач, як на підставу нарахування з ТОВ "Айті-Смарт" 30 000 грн. 00 коп. пені за неповернення об`єкта оренди з орендного користування, зрозуміло, що даний пункт договору не передбачає жодної відповідальності за неповернення об`єкта орендодавцю. Більше того, відповідач звертає увагу на те, що саме на орендодавця, відповідно до умов договору від 01.11.2021, покладено обов`язок у день закінчення строку дії договору скласти акт приймання-передачі (повернення) об`єкту оренди, а саме згідно з пунктом пункт 8.8. договору у день закінчення строку дії договору або його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний звільнити та передати орендодавцю об`єкт за актом приймання-передачі (повернення) об`єкту оренди, який підписується представниками (уповноваженими особами) сторін. Обов`язок по складанню акта приймання-передачі (повернення) об`єкту оренди покладається на орендодавця. У той же час жодного акту приймання-передачі (повернення) об`єкту відповідач від позивача не отримував, жодних доказів направлення або передачі такого акту - ТОВ "Айті-Смарт" не надано. Таким чином, позивач безпідставно та без жодного обґрунтування вимагає від відповідача суму основного боргу та штрафні санкції в періоди, за які сам звільнив орендаря від обов`язку сплати орендної плати по договору від 01.11.2021;

- відповідач посилається на частини 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України, відповідно до яких наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Норма права, закріплена в частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Обставини, зазначені у даній статті, можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією як орендодавця, так і орендаря. З урахуванням вказаного відповідач зазначає, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати (аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20). Обґрунтовуючи необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, відповідач посилається на факт збройної агресії Російської Федерації проти України, ведення широкомасштабних бойових дій на території України, зокрема поблизу кордонів Дніпропетровської та Запорізької областей, з якими фактично межує нерухоме майно, яке є предметом договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021. Враховуючи, що факт військової агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022, є загальновідомим, а також перебування нежитлового приміщення, що є предметом оренди за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021, яка межує із областями, на яких ведуться активні бойові дії, виїзд персоналу та іншого населення до більш безпечних місць, відповідач вважає, що використання орендованого приміщення підприємством відповідно до законодавства України є неможливим. Відповідач, укладаючи договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021, приймаючи нежитлове приміщення в орендне користування та зобов`язуючись своєчасно сплачувати орендну плату, не міг передбачити настання в Україні подій, які відбулися 24.02.2022. З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що наявні підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати у спірний період відповідно до частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, з огляду на наявність добровільного з боку орендаря звільнення орендодавця від сплати орендної плати, наявністю форс-мажорних обставин;

- також відповідач зазначає, що у випадку прийняття судом рішення про стягнення суми основного боргу, наявні підстави для зменшення розміру штрафних санкцій (в тому числі пені на 100%), адже наведені у відзиві на позовну заяву обставини підтверджують тяжкий фінансовий та матеріальний стан відповідача, та у випадку задоволення позовної заяви позивача у повному обсязі таке рішення може призвести до банкрутства підприємства.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (вх. суду № 19975/25 від 09.05.2025), в якому він просить суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, посилаючись на те, що питання та обставини, порушені позивачем, потребують повного та всебічного встановлення під час судового засідання за допомогою питань до учасників справи, їх додаткових пояснень та огляду оригіналів доказів. Відповідач зазначає, що в даному випадку розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження може призвести до порушення прав відповідача на справедливий судовий розгляд, прийняття необґрунтованого рішення по справі, шляхом долучення позивачем неналежних доказів до позовної заяви.

Проаналізувавши подані сторонами заяви по суті справи та наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд вбачав підстави для задоволення заяви відповідача.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 19.05.2025 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовче засідання на 03.06.2025. Також, судом було відзначено, що вказана ухвала постановлена з урахуванням перебування судді Фещенко Ю.В. у відпустці з 01.05.2025 по 16.05.2025 включно.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 22450/25 від 26.05.2025), в якій він просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на таке:

- щодо електронного листування, позивач зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено, що направлені 18.04.2022 повідомлення електронною поштою були направлені в порядку пункту 11.7. та пункту 11.11 договору. Відповідно до пункту 11.7. договору всі правовідносини, що виникають з договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням дії договору, тлумачення його умов, визначення наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються договором та відповідними нормами законодавства України, а також звичаями ділового обороту, що застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості. В той же час, відповідно до пункту 9.1. договору, зміна умов договору, внесення доповнень до нього, а також розірвання, можливе тільки за згодою сторін, якщо інше прямо не передбачено у договорі чи законодавстві України, і здійснюється шляхом укладення додаткових угод, які набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та іншого належного оформлення, відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином сторонами було погоджено процедуру внесення змін до договору. Не зважаючи на наведені норми договору, відповідачем не було надано позивачу жодних додаткових угод, якими б сторони узгодили зміст, правові наслідки, строки та інші істотні умови. Долучене відповідачем листування сторін висвітлює процес перемовин та думку сторін щодо спірної ситуації, без подальшого укладення додаткової угоди в порядку, узгодженому пунктом 9.1. договору, таке листування не несе обов`язкового характеру та не призводить до зміни умов договору. Окрім зазначеного, посилання відповідача на погашення ТОВ "Айті-Смарт" заборгованостей з орендної плати та комунальних платежів не може бути розцінене як обставина, яка підтверджує доводи відповідача, оскільки сплата згаданих платежів є обов`язком орендаря відповідно до укладеного договору;

- щодо припинення ТОВ "Айті-Смарт" своєї господарської діяльності в орендованому приміщенні, позивач вказує на таке: ТОВ "Айті-Смарт" було долучено до відзиву Акти № 1 від 31.03.2025 та № 2 від 16.04.2025. Дані акти складені через значний проміжок часу після подій, які засвідчено в цих актах, тобто акти не можуть достовірно підтвердити викладені в них події. Більш того, позивач ставить під сумнів достовірність підписів зазначених в Актах осіб, а також звертає увагу на неточності в Актах. Зокрема, пана ОСОБА_1 зареєстровано як ФОП 08.09.2022, натомість, ним засвідчуються події 24.02.2022, РНОКПП зазначеної особи не існує (в РНОКПП міститься 10 знаків, записано - 11). ТК "Аліна", в якому здійснюють господарську діяльність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не існує. Також, акти не можуть бути прийняті і як покази свідків, оскільки не відповідають нормам статей 87-90 Господарського процесуального кодексу України. Враховуючи викладене, позивач стверджує, що Акти не можуть підтверджувати події трирічної давнини. Акти викликають сумніви з приводу їх достовірності та у зв`язку з чим, позивач просить суд не враховувати Акти № 1 та № 2 при розгляді справи з причин недостовірності фактичних даних, джерелом яких вони є;

- щодо пункту 6.5. договору, позивач зазначає, що ним було помилково вказано пункт 6.5. замість пункту 6.4. договору в якості підстави для стягнення штрафу за несвоєчасне повернення приміщення. В розрахунку, доданому до позовної заяви, було зазначено пункт 6.4. договору. Посилання позивача на згадану помилку не є підставою для відмови в задоволенні вимог позивача в частині стягнення штрафу, передбаченого пунктом 6.4. договору;

- стосовно Акту приймання-передачі об`єкту оренди, позивач зауважує, що відповідач посилається на обов`язок орендодавця зі складання Акту приймання-передачі, відповідно до пункту 8.8. договору, однак відсутність складених Актів не скасовує та не робить неможливим виконання обов`язку відповідача з повернення об`єкта оренди;

- щодо посилання відповідача на введення воєнного стану, позивач звертає увагу, що відповідач посилається на статтю 762 Цивільного кодексу України, як на підставу для звільнення від сплати орендної плати. Відповідно до частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Цивільний кодексу України не передбачає конструкції форс-мажору, у цивільних відносинах форс-мажор традиційно є договірною підставою звільнення від відповідальності. За допомогою договору сторони можуть врегулювати, зокрема, застосування конструкції форс-мажору у своїх відносинах (на які випадки він поширюється, які правові наслідки його існування); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, що виникло на підставі договору (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.03.2024 по справі № 686/16312/22). Позивач зауважує, що відповідно до пункту 10.4. договору сторонами було погоджено, що форс-мажорні обставини підтверджуються Торгово-промисловою палатою України або її регіональним підрозділом. Таким чином, відповідачем не було доведено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, орендар не міг використовувати приміщення (більш того, орендар продовжував ним користуватись та не повернув за Актом приймання-передачі) чи не міг його вчасно повернути чи платити оренду в обумовлені договором строки. Враховуючи викладене, позивач вказує на те, що прохання про зменшення штрафних санкцій також є необґрунтованими.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява (вх. суду №23407/25 від 30.05.2025), в якій він просить суд надати можливість представнику позивача прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

За відомостями Відділу інформаційно-технічного забезпечення суду у Господарському суді Дніпропетровської області була наявна технічна можливість для проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 02.06.2025 заява позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів була задоволена судом.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання (вх. суду № 23408/25 від 30.05.2025), в якому він просить суд надати можливість представнику відповідача прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

За відомостями Відділу інформаційно-технічного забезпечення суду у Господарському суді Дніпропетровської області була наявна технічна можливість для проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 02.06.2025 клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було задоволено судом.

У підготовче засідання 03.06.2025 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному засіданні представник відповідача повідомив суд, що не має наміру подавати заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, а також представники сторін зазначили, що ними повідомлені суду всі обставини справи, які їм відомі; надані всі докази, на які вони посилаються; матеріали справи не містять нерозглянутих заяв чи клопотань, у зв`язку з чим представники позивача та відповідача підтвердили доцільність закриття підготовчого провадження.

Також, у вказаному засіданні представники позивача та відповідача заявили усні клопотання про надання їм можливості прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Вказані клопотання були задоволені судом.

Відповідно до частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

У підготовчому засіданні 03.06.2025 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 03.06.2025 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.06.2025.

У судове засідання 24.06.2025 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 24.06.2025 представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а у випадку задоволення позовних вимог - зменшити розмір штрафних санкцій на 100%, посилаючись на доводи, наведені у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 24.06.2025 проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору оренди, строк дії договору, умови передачі майна та повернення його з оренди, факт передачі майна в оренду, час користування ним орендарем, настання строку сплати орендної плати, наявність часткової чи повної сплати, допущення прострочення сплати орендної плати та повернення майна з оренди, наявність підстав для стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних у розрахованих позивачем сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 01.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" (далі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" (далі - орендар, відповідач) укладено договір оренди нежитлового приміщення (далі договір, а.с.5-8), відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2. якого орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти в строкове, платне користування частину 1 поверху нежитлової будівлі "Універмаг", літ. А, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Томаківський район, смт. Томаківка, вулиця Лесі Українки, будинок 23 (далі - об`єкт оренди), яке належить орендодавцю на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., за реєстровим № 880, 881. Загальна площа об`єкту оренди становить - 33,1 кв. м.

Згідно з пунктом 2.1. договору мета орендного користування - роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованому магазині.

У пункті 11.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (уповноваженими представниками сторін та залишається чинним по повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним.

Як зазначає позивач, відповідачем були порушені умови договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за період користування майном з 01.03.2022 по 19.03.2025, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у сумі 185 000 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання зі сплати орендної плати, на підставі пункту 6.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.03.2022 по 21.03.2025 в сумі 312 150 грн. 00 коп. Також за прострочення сплати орендної плати, на підставі пункту 6.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми в розмірі 18 500 грн. 00 коп. Крім того, за неповернення об`єкта оренди, на підставі пункту 6.4. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 50% місячної орендної плати, встановленої договором на дату порушення (за 6 місяців), в сумі 30 000 грн. 00 коп. (за наступним розрахунком позивача: 5000,00 *50% * 6 = 30 000,00). На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з березня 2022 року по лютий 2025 року в сумі 30 270 грн. 97 коп., а також 3% річних за період прострочення з 21.03.2022 по 21.03.2025 у сумі 16 665 грн. 21 коп.

Відповідач із заявленими позовними вимогами позивача не погоджується, вважає, що заборгованість за договором відсутня, оскільки норма права, закріплена в частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Такими обставинами відповідач вважає загальновідомі факти повномасштабного вторгнення на територію України та запровадження воєнного стану з 24.02.2022. Вказане і є причиною спору.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, параграфу 5 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами частин 1, 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

У розділі 3 договору сторонами були визначені умови щодо передачі об`єкта оренди у користування, а саме:

- передача-приймання об`єкта оренди у користування здійснюється сторонами на підставі Акту приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору (пункт 3.1. договору);

- в Акті приймання-передачі зазначається технічний стан об`єкта оренди та інженерне устаткування, що знаходиться в об`єкті оренди на момент його передачі у користування (пункт 3.2. договору);

- об`єкт оренди повинен бути переданий в орендне користування орендодавцем та прийнятий орендарем протягом одного календарного дня, з дати підписання договору (пункт 3.3. договору);

- об`єкт оренди вважається переданим у користування орендарю з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі (пункт 3.4. договору).

У відповідності до вказаних умов договору 01.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" (далі - орендар) був підписаний Акт приймання-передачі за договором оренди від 01.11.2021 на підтвердження того, що у відповідності до умов, вказаних у договорі оренди від 01.11.2021, орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове, платне користування: частину 1-го поверху нежитлової будівлі "Універмаг", літ. А (далі - об`єкт оренди), розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Томаківський район, смт. Томаківка, вулиця Лесі Українки, будинок 23, загальною площею - 33,1 кв. м. Приміщення передається у задовільному стані, що відповідає умовам договору оренди від 01.11.2021 (а.с. 8 на звороті).

Враховуючи положення укладеного договору та приймаючи до уваги підписання сторонами вказаного вище Акту приймання-передачі майна, суд дійшов висновку щодо належного виконання позивачем (орендодавцем) обов`язку щодо надання відповідачу (орендарю) в оренду відповідного майна.

Відповідно до пункту 7.1. договору строк оренди за договором становить 12 календарних місяців та починає обчислюватися з дати підписання сторонами, відповідно до розділу 3 договору, Акту приймання-передачі об`єкта оренди.

Згідно з умовами пункту 8.2. договору дія договору припиняється, зокрема, в інших випадках, передбачених законом та/або договором.

Суд відзначає, що доказів повернення майна, переданого за Актом приймання-передачі майна від 01.11.2021, матеріали справи не містять.

Враховуючи вказані вище положення частини 1 статті 283 Господарського кодексу України щодо того, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності, а також зміст пунктів 7.1. та 8.2. договору, суд приходить до висновку, що зобов`язання зі сплати орендної плати за користування переданим в оренду майном, передбачене розділом 4 договору, існувало у відповідача в період з 01.11.2021 по 31.10.2022 включно (12 місяців з дати підписання Акту приймання-передачі об`єкта оренди).

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Так, пунктом 4.1. договору передбачено, що розмір орендної плати за місяць користування об`єктом оренди, складає 5 000 грн. 00 коп., ПДВ, в цілому, за весь об`єкт оренди.

Також, у пункті 4.1.1. договору сторони погодили, що за їх домовленістю протягом усього строку дії договору орендна плата підлягає збільшенню на 10% кожні дванадцять календарних місяців з дати підписання сторонами договору, що повинно бути зафіксовано у відповідній додатковій угоді, підписаній сторонами. Перше підвищення орендної плати на 10% має відбутись не раніше, ніж через 1 рік після підписання договору. Отримана таким чином сума (сума орендної плати, з урахуванням збільшення за попередній період) є сумою орендної плати за договором наступні дванадцять календарних місяців і базовою сумою для подальшого збільшення орендної плати згідно з умовами даного договору.

Згідно з пунктом 4.6. договору орендар сплачує орендну плату щомісячно, до 5-го числа розрахункового місяця, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця, на підставі рахунків орендодавця, які останній повинен передати орендарю не пізніше 3-го числа розрахункового місяця. У разі неподання рахунків орендар здійснює оплату, відповідно до умов та за реквізитами, зазначеними у договорі.

Судом враховано, що у пункті 5.3. договору передбачений обов`язок орендодавця щомісячно, у строк до 10-го числа місяця наступного за звітним, надавати орендарю належний чином оформлений та підписаний орендодавцем Акт виконаних робіт (наданих послуг) у звітному місяці.

Слід відзначити, що в матеріалах справи відсутні Акти виконаних робіт (наданих послуг), складені у спірний період.

У той же час, умови договору визначають розмір орендної плати, строки її внесення, реквізити та порядок її сплати, отже відсутність вказаних Актів не скасовує обов`язок орендаря щодо своєчасної сплати орендної плати.

Як було встановлено вище, орендна плата за користування переданим в оренду майном, передбачене розділом 4 договору, існувало у відповідача в період з 01.11.2021 по 31.10.2022 включно (12 місяців з дати підписання Акту приймання-передачі об`єкта оренди).

При цьому, як зазначає позивач, до 01.03.2022 зобов`язання зі сплати орендної плати відповідачем були виконані, а з 01.03.2022 відповідач припинив сплату орендної плати.

Враховуючи умови пунктів 4.1., 4.6., 7.1. договору, орендна плата за період користування майном з 01.03.2022 по 31.10.2022 підлягала сплаті у наступних розмірах та в такі строки:

- орендна плата за березень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 07.03.2022 включно;

- орендна плата за квітень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.04.2022 включно;

- орендна плата за травень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.05.2022 включно;

- орендна плата за червень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 06.06.2022 включно;

- орендна плата за липень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.07.2022 включно;

- орендна плата за серпень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.08.2022 включно;

- орендна плата за вересень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.09.2022 включно;

- орендна плата за жовтень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.10.2022 включно.

При цьому, як зазначає позивач, та що не спростовано відповідачем, у вказаний період - з 01.03.2022 по 31.10.2022, відповідачем орендна плата сплачена не була, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 40 000 грн. 00 коп.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, враховуючи порядок сплати орендної плати, визначений умовами договору (пункт 4.6. договору), строк внесення орендної плати за період користування майном з 01.03.2022 по 31.10.2022 в загальній сумі 40 000 грн. 00 коп. є таким, що настав.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч умовам договору оренди, а також порушуючи норми діючого законодавства, відповідач свої зобов`язання не виконав, орендну плату за період користування майном з 01.03.2022 по 31.10.2022 в загальній сумі 40 000 грн. 00 коп. у встановлений договором строк та у повному обсязі не сплатив, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 40 000 грн. 00 коп.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В процесі розгляду справи судом відповідач посилався, зокрема, на наявність підстав для звільнення його від обов`язку сплати орендної плати у спірний період на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, через введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану та фактичне невикористання орендованого майна з цього часу.

Так, відповідно до частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначила, що відсутність у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

У постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 911/255/23 наведено такий висновок: "Оскільки відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар".

У той же час, суд відзначає, що постанова Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №911/255/23 ухвалена за позовом про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення. Суди попередніх інстанцій у справі № 911/255/23 відмовили у задоволенні позову, враховуючи перебування населеного пункту, де розташований об`єкт оренди, в тимчасовій окупації з 01.03.2023 до 01.04.2023, та неможливість використання об`єкта оренди орендарем. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач відповідно до положень частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України не мав обов`язку сплачувати орендну плату за відповідний період.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20, при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20.

При цьому звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Враховуючи вказане вище, проаналізувавши повідомлені відповідачем обставини, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від сплати орендної плати в період з 01.03.2022 по 31.10.2022, з огляду на те, що відповідачем не доведено неможливість використання майна в цей період.

Так, смт. Томаківка Дніпропетровської області не є окупованою; станом на час розгляду справи відстань від вказаного населеного пункту до лінії фронту становить понад 27 км; зі змісту наданих відповідачем Актів про фактичне невикористання орендованого приміщення від 31.03.2025 та від 16.04.2025 вбачається, що вказані Акти підписані іншими суб`єктами господарювання, які перебувають за адресою місцезнаходження орендованого приміщення (вул. Лесі України, 23 в смт. Томаківка Дніпропетровської області), що додатково може свідчити, що вказані суб`єкти господарювання здійснюються свою діяльність у приміщенні "Універмагу", розташованого за адресою: вул. Лесі України, 23 в смт. Томаківка Дніпропетровської області, що додатково свідчить про недоведеність неможливості використання орендованого приміщення відповідачем.

Посилання відповідача на зміст переписки між сторонами, проведеної засобами електронної пошти (а.с.63), судом розцінюється критично, з огляду на таке.

Судом враховано, що пунктом 11.7. договору передбачено, що всі правовідносини, що виникають з договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням дії договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються договором та відповідними нормами законодавства України, а також звичаями ділового обороту, що застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Також враховано, що згідно з пунктом 11.11. договору будь-які повідомлення та інші документи, що направляються стороні для виконання договору чи у зв`язку з ним, будуть вважатися переданими стороні належним чином, якщо вони вручені нарочним, передані кур`єрською службою чи відправлені поштою (рекомендованим/цінним листом, з повідомленням про вручення) або електронним листом за адресою: орендодавець - @apelmon.ua; орендар - .

У той же час відповідно до пункту 9.1. договору зміна умов договору, внесення доповнень до нього, а також його розірвання, можливе тільки за згодою сторін, якщо інше прямо не передбачено у договорі чи законодавстві України, і здійснюється шляхом укладення додаткових угод, які набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та іншого належного оформлення, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Доказів внесення змін до умов договору оренди матеріали справи не містять.

Також судом встановлено, що доказів на підтвердження сплати орендної плати за період користування майном з 01.03.2022 по 31.10.2022 в загальній сумі 40 000 грн. 00 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги виконання позивачем своїх обов`язків щодо надання відповідачу в оренду спірного майна, а також встановлене судом порушення строків внесення орендної плати з боку відповідача, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, положення статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 40 000 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 40 000 грн. 00 коп.

Щодо частини основного боргу в сумі 145 000 грн. 00 коп., заявленого як заборгованість з орендної плати за період користування майном з 01.11.2022 по 19.03.2025, суд зазначає таке.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Отже, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Як встановлено судом та що не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи судом, відповідач після закінчення строку оренди (31.10.2022) не повернув орендоване майно позивачу.

Так, відповідно до вимог частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відтак, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини 1 статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору оренди не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Наведений підхід у регулюванні орендних правовідносин, вочевидь, не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України).

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Тому, яким би способом у договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною 2 статті 785 Цивільний кодекс України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Слід відзначити, що у даній справі позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання зі своєчасного повернення майна з оренди (у зв`язку з чим заявив до стягнення пеню на підставі пункту 6.4. договору за неповернення об`єкта оренди), однак вимоги щодо стягнення неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період такого прострочення у даній справі позивачем не заявлені.

Враховуючи вказане, у задоволенні вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 145 000 грн. 00 коп., заявленого як заборгованість з орендної плати за період користування майном з 01.11.2022 по 19.03.2025, слід відмовити.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з нормами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до умов пункту 6.2. договору у випадку несвоєчасної сплати орендної плати, визначеної пунктом 4.1. договору, та/або комунальних платежів, орендар на вимогу орендодавця сплачує: штраф у розмірі 10% від простроченої суми зобов`язань за орендною платою та/або комунальними платіжками, у випадку прострочення виконання зобов`язань більше ніж на 15 календарних днів; пеню у розмірі 1% від суми прострочених орендної плати та/або комунальних платежів, за кожен день прострочення виконання такого зобов`язання.

За прострочення виконання зобов`язання зі сплати орендної плати, на підставі пункту 6.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.03.2022 по 21.03.2025 в сумі 312 150 грн. 00 коп.

Аналізуючи визначений позивачем період нарахування пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений.

Відповідно до положень пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX (далі - Закон України від 30.03.2020 № 540-IX), який набрав чинності з 02.04.2020, і дія вказаного Закону фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Спірний договір був укладений між сторонами 01.11.2021, що свідчить про обізнаність сторін зі змінами до положень, зокрема, статті 232 Господарського кодексу України, які набули чинності 02.04.2020, отже вже діяли на момент підписання договору.

У той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236" продовжено на всій території України дію карантину до 30.06.2023.

Отже, дія карантину, встановленого цією постановою неодноразово продовжувалась та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 27.06.2023 № 651 з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено.

За таких обставин позивач мав право нараховувати пеню від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та по дату завершення карантину (30.06.2023).

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, проведеного позивачем (а.с.13, 42-43), та встановлено, що під час його проведення позивачем були невірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.13, 42-43), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено таке:

- орендна плата за березень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 07.03.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 21.03.2022 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) по 21.09.2022 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 963 грн. 01 коп.;

- орендна плата за квітень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.04.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 06.04.2022 по 01.10.2022 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 987 грн. 67 коп.;

- орендна плата за травень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.05.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 06.05.2022 по 01.11.2022 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 1 117 грн. 81 коп.;

- орендна плата за червень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 06.06.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 07.06.2022 по 01.12.2022 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 1 219 грн. 18 коп.;

- орендна плата за липень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.07.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 06.07.2022 по 01.01.2023 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 1 232 грн. 88 коп.;

- орендна плата за серпень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.08.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 06.08.2022 по 01.02.2023 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 1 232 грн. 88 коп.;

- орендна плата за вересень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.09.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 06.09.2022 по 01.03.2023 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 1 212 грн. 33 коп.;

- орендна плата за жовтень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.10.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже пеня підлягає нарахуванню в період з 06.10.2022 по 01.04.2023 (дата визначена позивачем у розрахунку пені) на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складає 1 219 грн. 18 коп. Всього пеня складає 9 184 грн. 94 коп.

Враховуючи вказане, вимоги позивача в частині стягнення пені за прострочення сплати орендної плати підлягають частковому задоволенню в сумі 9 184 грн. 94 коп.

Крім того, за прострочення сплати орендної плати, на підставі пункту 6.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми в розмірі 18 500 грн. 00 коп., здійснений за таким розрахунком: 185 000,00 * 10% = 18 500,00.

З приводу вказаних вимог суд зазначає таке.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Судом встановлено, що заборгованість з орендної плати становить 40 000 грн. 00 коп., отже штраф за прострочення сплати орендної плати більше ніж на 15 календарних днів на підставі пункту 6.2. договору підлягає нарахуванню наступним чином: 40 000,00 *10% = 4 000,00.

Враховуючи вказане, вимоги позивача в частині стягнення штрафу за прострочення сплати орендної плати підлягають частковому задоволенню в сумі 4 000 грн. 00 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з березня 2022 року по лютий 2025 року в сумі 30 270 грн. 97 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.14-15), та встановлено, що під час його проведення позивачем були невірно визначені суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с. 14-15), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

При цьому під час здійснення власного розрахунку інфляційних втрат, судом враховано таке:

- Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 зазначив, що у кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення;

- згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, викладеною у постанові від 05.07.2019, нарахування інфляційних втрат за наступний період має здійснюватися з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання;

- зазначена позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/306/18 від 30.07.2019, а також у постановах Верховного Суду у справах № 905/306/18, № 908/1928/18, № 904/4565/18, №904/4083/18, № 904/10242/17, № 913/63/18.

Враховуючи вказане, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, з урахуванням вказаних вище положень, суд встановив таке:

- орендна плата за березень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 07.03.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з березня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 2 382 грн. 95 коп.;

- орендна плата за квітень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.04.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з квітня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 2 065 грн. 02 коп.;

- орендна плата за травень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.05.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з травня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 1 852 грн. 59 коп.;

- орендна плата за червень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 06.06.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з червня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 1 672 грн. 44 коп.;

- орендна плата за липень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.07.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з липня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 1 471 грн. 81 коп.;

- орендна плата за серпень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.08.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з серпня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 1 426 грн. 82 коп.;

- орендна плата за вересень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.09.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з вересня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 1 356 грн. 90 коп.;

- орендна плата за жовтень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.10.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню в період з жовтня 2022 року по лютий 2025 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 1 238 грн. 37 коп. Всього інфляційні втрати складають 13 466 грн. 90 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 13 466 грн. 90 коп.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 21.03.2022 по 21.03.2025 у сумі 16 665 грн. 21 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с. 15 на звороті), та встановлено, що під час його проведення позивачем були невірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення.

Таким чином, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с. 15 на звороті), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено наступне.

- орендна плата за березень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 07.03.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 21.03.2022 (дата визначена позивачем у розрахунку 3% річних) по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 450 грн. 41 коп.;

- орендна плата за квітень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.04.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 06.04.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 443 грн. 84 коп.;

- орендна плата за травень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.05.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 06.05.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 431 грн. 51 коп.;

- орендна плата за червень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, підлягала сплаті в строк по 06.06.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 07.06.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 418 грн. 36 коп.;

- орендна плата за липень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.07.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 06.07.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 406 грн. 44 коп.;

- орендна плата за серпень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.08.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 06.08.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 393 грн. 70 коп.;

- орендна плата за вересень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.09.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 06.09.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 380 грн. 96 коп.;

- орендна плата за жовтень 2022 року в сумі 5 000 грн. 00 коп. підлягала сплаті в строк по 05.10.2022 включно; орендна плата відповідачем не сплачена, отже 3% річних підлягають нарахуванню в період з 06.10.2022 по 21.03.2025 на суму 5 000 грн. 00 коп. та в цей період складають 368 грн. 63 коп. Всього 3% річних складають 3 293 грн. 85 коп.

Враховуючи вказане, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 3 293 грн. 85 коп.

Крім того, за умовами пункту 8.8. договору в день закінчення строку дії договору або його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний звільнити та передати орендодавцю об`єкт за Актом приймання-передачі (повернення) об`єкту оренди, який підписується представниками (уповноваженими особами) сторін. Обов`язок по складанню Акта приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди покладається на орендодавця.

Згідно з пунктом 8.9. договору орендар при припиненні дії договору або його достроковому розірванні повинен повернути орендодавцю об`єкт оренди у справному стані, не гіршому від стану, в якому від був прийнятий орендарем в оренду, з урахуванням нормального зносу.

Відповідно до умов пункту 6.4. договору у разі прострочення терміну повернення об`єкта оренди орендодавцю більше ніж на 5 робочих днів, орендар сплачує на користь орендодавця пеню у розмірі 50% місячної орендної плати, встановленої договором на дату порушення, при цьому орендна плата нараховується до моменту фактичної передачі об`єкта оренди орендодавцю.

Проаналізувавши зміст вказаного пункту договору (щодо розміру та порядку застосування), суд відзначає, що, фактично, вказаним пунктом договору сторони передбачили сплату штрафу (не пені).

Отже, за неповернення об`єкта оренди, на підставі пункту 6.4. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 50% місячної орендної плати, встановленої договором на дату порушення, в сумі 30 000 грн. 00 коп. за наступним розрахунком позивача: 5000,00 * 50% * 6 = 30 000,00.

Вище судом встановлено, що відповідач після закінчення строку оренди (31.10.2022) не повернув орендоване майно позивачу.

При цьому покладення умовами пункту 8.8. договору обов`язку по складанню Акта приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди на орендодавця не звільняє орендаря від виконання свого обов`язку щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку оренди (в даному випадку строк оренди закінчився 31.10.2022).

Таким чином наявні підстави для застосування штрафу, передбаченого пунктом 6.4. договору.

Здійснивши перевірку розрахунку штрафу, здійснено позивачем, суд приходить до висновку щодо невірного його розрахунку, оскільки позивач здійснив його нарахування за кожен з 6 місяців окремо, в той же час, правомірним є одноразове застосування штрафу за факт несвоєчасного повернення майна з оренди; розмір одноразового штрафу становить 50% місячної орендної плати.

Отже, правомірним є наступний розрахунок штрафу: 5 000,00 * 50% = 2 500 грн. 00 коп.

Враховуючи вказане, вимоги позивача в частині стягнення штрафу за прострочення повернення об`єкта оренди підлягають частковому задоволенню в сумі 2 500 грн. 00 коп.

З приводу обставин, наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву, щодо наявності форс-мажорних обставин, суд зазначає таке.

У розділі 10 договору визначені умови форс-мажору, а саме:

- жодна із сторін не буде нести відповідальність по відношенню до іншої сторони за невиконання умов договору у випадку якщо таке невиконання є наслідком настання обставин (форс-мажорні обставини), при яких неможливо виконання кожною зі сторін повністю або частково своїх зобов`язань за даним договором, а саме: пожежі, вибухи, стихійні лиха, воєнні дії будь-якого характеру, терористичні акти, антитерористичні операції, блокади, масові безладля, страйки, націоналізація, експропріація, законні і незаконні дії органів державної влади, у тому числі прийняття ними законів та/або нормативних актів, які перешкоджають належному виконанню наведених в даному договорі зобов`язань, або за наявності інших обставин, що виходять за рамки розумного контролю відповідної сторони (пункт 10.1. договору);

- сторона, для якої настали форс-мажорні обставини, через які неможливо виконати свої зобов`язання за договором, зобов`язана в 3-денний термін повідомити у письмовій формі іншу сторону та узгодити можливі терміни закінчення таких обставин або їх наслідків. У такому випадку сторони обговорюватимуть альтернативні шляхи виконання договору. При цьому така сторона звільняється від виконання зобов`язань за договором до закінчення узгодженого терміну або, в разі відсутності такого, протягом перших 30-ти днів дії таких обставин або їх наслідків (пункт 10.2. договору);

- якщо форс-мажорні обставини або їхні наслідки будуть тривати довше термінів, зазначених у пункті 10.2. договору, то кожна із сторін має право відмовитися від подальшого виконання своїх зобов`язань за даним договором та розірвати договір в односторонньому порядку, повідомивши про це в письмовій-формі іншу сторону (пункт 10.3. договору);

- факт настання форс-мажорних обставин повинен бути підтверджений компетентною організацією. Сторони визначили, що у разі настання форс-мажорних обставин, які впливають на виконання договірних зобов`язань виконавцем, таким органом виступає Торгово-промислова палата України та/або регіональна торгово-промислова палата (пункт 10.4. договору).

Доказів вчинення дій, передбачених вказаними вище умовами договору, відповідач суду не надав (листування електронною поштою відбулось лише в квітні 2022 року (а.с.63) та не містило конкретних домовленостей).

Слід також відзначити, що відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Стаття 218 Господарського кодексу України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постановах від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21, від 17.08.2022 у справі № 922/854/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаними договорами.

Більше того, з огляду на умови пункту 10.3. договору, яким передбачено, що якщо форс-мажорні обставини або їхні наслідки будуть тривати довше термінів, зазначених у пункті 10.2. договору, то кожна із сторін має право відмовитися від подальшого виконання своїх зобов`язань за даним договором та розірвати договір в односторонньому порядку, повідомивши про це в письмовій-формі іншу сторону, у відповідача було право відмовити від договору, однак він таким правом не скористався, що додатково свідчить про відсутність форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021.

Слід також відзначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що підприємство повністю зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

В даному випадку сторона не надала доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання.

Відтак, аргументи відповідача щодо наявності форс-мажорних обставин судом відхиляються.

З приводу клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій на 100% суд зазначає таке.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (штрафу, пені).

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Між тим, суд звертає увагу, що:

- прострочення у даній справі суд розцінює як істотне, оскільки прострочення станом на момент прийняття рішення у справі складає більше трьох років;

- ступінь виконання відповідачем зобов`язання зі сплати орендної плати у спірний період складає 0%;

- штрафні санкції є співрозмірними порівняно з допущеним відповідачем порушенням та його наслідками;

- відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом. У статті 44 Господарського кодексу України зазначено, що одним з принципів підприємницької діяльності є комерційний ризик;

- сторони знаходяться в рівних економічних умовах, місцезнаходженням як позивача так і відповідача є міста, які майже однаково віддалені від лінії фронту, що свідчить про те, що у своїй господарській діяльності ці особи однаково відчувають вплив обставин, пов`язаних з воєнним станом у країні;

- відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів;

- відсутність будь-яких об`єктивних поважних причин невиконання відповідачем зобов`язань за договором та невжиття відповідачем жодних дій по врегулюванню ситуації, що виникла, враховуючи наявність у нього такого права та можливості, передбачених пунктом 10.3. договору (право на відмову та розірвання договору в односторонньому порядку);

- інфляційні процеси в Україні та зростання загального рівня цін і зниження купівельної спроможності гривні за період прострочення та час розгляду справи в суді;

- особливе значення порушення зобов`язань в умовах воєнного стану, під час якого суб`єкти господарювання додатково відчувають нестабільність та негативний вплив, пов`язаний з військовою агресією (систематичні повітряні тревоги, аварійні та планові відключення електропостачання тощо), вплив яких перебуває поза волею учасників господарювання.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказане, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у даній справі та відмовляє у задоволенні відповідного клопотання відповідача.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору в сумі 869 грн. 35 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2021 у загальному розмірі 592 586 грн. 18 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Айті-Смарт" (вулиця Шосейна, будинок 6, смт. Томаківка, Дніпропетровська область, 53500; ідентифікаційний код 43211035) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнбоугрупп" (вулиця Червона, будинок 34, м. Запоріжжя, 69010; ідентифікаційний код 44210781) 40 000 грн. 00 коп. - основного боргу, 9 184 грн. 94 коп. - пені за прострочення сплати орендної плати, 4 000 грн. 00 коп. - штрафу за прострочення сплати орендної плати, 13 466 грн. 90 коп. - інфляційних втрат, 3 293 грн. 85 коп. - 3% річних, 2 500 грн. 00 коп. - штрафу за прострочення повернення об`єкта оренди та 869 грн. 35 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене та підписане 24.06.2025.

Суддя Ю.В. Фещенко