РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.06.2025Справа № 910/3379/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" (03067, м. Київ, вул. Олекси Тихого (Виборзька), буд. 89-А, ідентифікаційний код 39867638)

до Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127, ідентифікаційний код 00032112)

про стягнення 93 452,54 грн,

за участю представників

від позивача: Грушко О.О.

від відповідача: Шемет О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ" про стягнення 93 452,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором № 25102/347 (1/25102/1/311023) від 14.11.2023, а саме в частині повної та своєчасної оплати послуг, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 84 320,00 грн. Крім того, внаслідок прострочення виконання грошових зобов`язань, позивач нарахував до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 7 330,54 грн та 3 % річних у розмір 1 802, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

11.04.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС представником Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ" подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач не визнає позовні вимоги з огляду на їх необґрунтованість, оскільки після отримання акту приймання-передачі послуг замовником виявлено в наданому акті порушення виконавцем умов укладеного договору, а саме завищено обсяги наданих послуг та зазначено послуги, які не надавалися виконавцем замовнику, внаслідок чого замовником у відповідності до умов п. 2.1.1. договору складено акт виявлених недоліків та запропоновано виконавцю надати актуалізований акт приймання-передачі послуг відповідно до обсягів фактично наданих виконавцем послуг, на листи банку виконавцем не було жодних обґрунтованих пояснень, а прохання залишені без уваги та реагування.

15.04.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що по-перше відповідачем визнано факт отримання акту приймання-передачі послуг, по-друге акт

виявлених недоліків не відповідає умовам договору, оскільки відповідачем не було направлено протягом 3 робочих днів з дня отримання від позивача відповідного акту мотивовану відмову від приймання наданих послуг, не було запрошено представника позивача для складання акту виявлених недоліків; при цьому у відзиві відповідач посилається на акт недоліків від 26.06.2024, проте на адресу позивача фактично направлявся лише акт недоліків від 02.09.2024, водночас листи від 16.07.2024 та від 31.07.2024, на які посилається відповідач, взагалі не були отримані позивачем.

21.04.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС від Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ" надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач додатково зауважує, що 26.06.2024 ним було організовано зустріч із директором позивача, під час якої банком виявлені порушення виконавцем надання послуг за договором та запропоновано вирішити врегулювання спору шляхом надання виконавцем актуалізованого акту приймання-передачі послуг у відповідності до обсягів фактично наданих виконавцем послуг за договором, однак від підписання акту виявлених недоліків позивач відмовився, актуалізований акт приймання-передачі послуг відповідачу не надав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання призначити на 11.06.2025, зобов`язано сторін у строк до 09.06.2025включно надати суду обґрунтовані письмові пояснення щодо отримання замовником акту №24064 від 17.06.2024 на суму 84 320, 00 грн, зокрема способу та дати вручення.

09.06.2025 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС від Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ" надійшли додаткові пояснення у справі, у якому відповідач зазначає, що акт №24064 від 17.06.2025 був відправлений 18.06.2024 оператором ТОВ "Нова Пошта" та отриманий банком 20.06.2024.

Цією ж датою через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС від Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" надійшли пояснення, в яких позивач зазначає, що акт №24064 був оформлений 17.06.2025 та того ж дня переданий відповідачу нарочно.

У судовому засіданні 11.06.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, в свою чергу, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити.

У судовому засіданні 11.06.2025 судом оголошено перерву розгляду справи по суті до 18.06.2025.

У судовому засіданні 18.06.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

14.11.2023 між Акціонерним товариством "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" (далі - виконавець) укладено договір №25102/347(1/25102/1/311023) (далі - договір), за умовами пункту 1.1. якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з технічного обслуговування (далі - послуги з ТО) та ремонту (далі - послуги з ремонту), далі разом - послуги промислового обладнання (далі - обладнання) (код згідно з Національним класифікатором України ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник": 50730000-1 послуги з ремонту і технічного обслуговування охолоджуючих установок), а замовник зобов`язується здійснити дії з прийняття та оплати таких послуг відповідно до умов цього договору.

Відповідно до пункту 2.10. договору не пізніше 3-ого (третього) робочого дня після надання послуг за відповідною заявкою, а також в останній день строку дії цього договору (у випадку дострокового розірвання договору (у тому числі у випадку односторонньої відмови від цього договору), виконавець надає замовнику підписаний уповноваженим представником та скріплений відбитком печатки виконавця, за наявності, акт приймання-передачі послуг у двох примірниках, за формою, викладеною у додатку №5 до цього договору (надалі - акт). Замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання від виконавця відповідного акту, підписує його та скріплює підпис відбитком печатки (у випадку відповідності послуг умовам цього договору і відсутності у замовника зауважень до наданих виконавцем послуг) та повертає один примірник підписаного акту виконавцю; або направляє мотивовану відмову від приймання наданих послуг та підписання акту.

Згідно пункту 2.11. договору у разі мотивованої відмови замовника від приймання наданих виконавцем послуг та підписання акту сторонами складається двосторонній акт виявлених недоліків з переліком недоліків, які необхідно усунути виконавцю та строками їх усунення. У разі неявки/відмови виконавця від складання акту виявлених недоліків замовник самостійно складає акт виявлених недоліків, який є обов`язковим і безспірним для виконавця.

Після усунення виконавцем всіх недоліків, зазначених у акті виявлених недоліків, сторони підписують акт (пункт 2.12. договору).

Послуги за відповідною заявкою вважаються наданими виконавцем та прийнятими замовником після підписання сторонами відповідного акту (пункт 2.13. договору).

За умовами пункту 3.1. договору загальна вартість послуг за цим договором становить 899 455, 00 грн без ПДВ та складається з:

3.1.1. Вартості послуг з ТО, що становить 717 580, 00 грн без ПДВ.

3.1.2. Вартості послуг з ремонту, що становить 181 875, 00 грн без ПДВ.

Ціна договору визначається як сума вартостей послуг з ТО та послуг з ремонту, наданих виконавцем та прийнятих замовником протягом строку дії цього договору (пункт 3.2. договору).

Додатком №1 до договору сторонами затверджено загальну вартість послуг з технічного обслуговування та ремонту промислового обладнання, що становить: 899 455, 00 грн без ПДВ та складається з вартості послуг з технічного обслуговування та ремонту промислового обладнання (717 580, 00 грн) і вартості ремонту промислового обладнання (181 875, 00 грн).

Пунктом 4.1. договору погоджено, що оплата за надані виконавцем та прийняті замовником послуги за відповідною заявкою здійснюється замовником протягом 5 робочих днів з дати підписання сторонами відповідного акту, на підставі такого акту.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток замовника та виконавця, і діє по 30 листопада 2024, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань щодо усунення дефектів у наданих послугах, у тому числі заміни складових частин обладнання, щодо яких виявлені дефекти протягом Гарантійного строку (пункт 10.1. договору).

У додатках №2; 4 до договору сторони визначили перелік послуг з технічного обслуговування промислового обладнання та послуг з ремонту промислового обладнання.

На виконання пункту 2.10. договору виконавцем був складений акт приймання-передачі послуг від 17.06.2024 №24064 на суму 84 320, 00 грн, який був наданий замовнику для підписання, що не заперечується самим відповідачем, однак не був підписаний останнім.

Позивач зазначає, що виконав взяті на себе зобов`язання за договором належним чином, якісно та своєчасно надавши обумовлені послуги, однак відповідач, в порушення своїх зобов`язань за договором надані послуги за актом від 17.06.2024 №24064 не оплатив.

22.01.2025 позивач звертався до відповідача з претензією (вих. №220125-1 від 22.01.2025), в якій, зокрема, просив протягом 10 днів з дня її отримання сплатити заборгованість в сумі 84 320, 00 грн.

Вимоги за даною претензією залишені відповідачем без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.

Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1 802, 00 грн та інфляційні втрати в сумі 7330, 54 грн за період з 23.06.2024 по 10.03.2025 за прострочення грошового зобов`язання.

Відповідач, в свою чергу заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що після отримання акту приймання-передачі послуг ним виявлено факт завищення обсягів наданих послуг та зазначення в акті послуг, які не надавалися виконавцем замовнику, внаслідок чого замовником у відповідності до умов п. 2.1.1. договору складено акт виявлених недоліків та запропоновано виконавцю надати актуалізований акт приймання-передачі послуг відповідно до обсягів фактично наданих виконавцем послуг, однак на вказане та подальші звернення банку виконавцем не було надано жодних обґрунтованих пояснень, а прохання залишені без уваги та реагування.

У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що акт виявлених недоліків не відповідає умовам договору, оскільки відповідачем не було направлено протягом 3 робочих днів з дня отримання від позивача відповідного акту приймання-передачі послуг мотивовану відмову від приймання наданих послуг та підписання акту, не було запрошено представника позивача для складання акту виявлених недоліків.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, а згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Із положень частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Умовами пунктів, 2.10.; 2.13 договору сторонами погоджено, що послуги за відповідною заявкою вважаються наданими виконавцем та прийнятими замовником після підписання сторонами відповідного акту;

Не пізніше 3-ого (третього) робочого дня після надання послуг за відповідною заявкою, а також в останній день строку дії цього договору (у випадку дострокового розірвання договору (у тому числі у випадку односторонньої відмови від цього договору), виконавець надає замовнику підписаний уповноваженим представником та скріплений відбитком печатки виконавця, за наявності, акт приймання-передачі послуг у двох примірниках, за формою, викладеною у додатку №5 до цього договору.

Замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання від виконавця відповідного акту, підписує його та скріплює підпис відбитком печатки (у випадку відповідності послуг умовам цього договору і відсутності у замовника зауважень до наданих виконавцем послуг) та повертає один примірник підписаного акту виконавцю; або направляє мотивовану відмову від приймання наданих послуг та підписання акту.

Отже, замовник зобов`язаний був протягом трьох робочих днів з дня отримання відповідного акту приймання-передачі послуг підписати акт або направити мотивовану відмову від приймання наданих послуг та підписання акту.

При цьому, сторони, визнаючи факт отримання замовником акту приймання-передачі послуг від 17.06.2024 №24064 на суму 84 320, 00 грн, зазначають про різні обставини його вручення: позивач у позові стверджує, що акт був надісланий представнику відповідача 17.06.2024 засобами електронної пошти, надаючи відповідну роздруківку електронного листа, а в поясненнях від 09.06.2025 зазначає, що такий був переданий цього ж дня відповідачу нарочно, в свою чергу відповідач у поясненнях від 09.06.2025 зазначає, що акт був відправлений 18.06.2024 поштовим оператором ТОВ "Нова Пошта" та отриманий банком 20.06.2024 (номер відправлення 7554).

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 року в справі від 22.02.2024 року в справі № 915/1723/21, від 28.09.2023 року в справі № 910/19206/21, від 28.09.2022 року в справі № 910/1539/21 (910/9303/21) та від 18.05.2021 року в справі №916/2255/18.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 року в справі № 916/2620/20, від 04.12.2019 року в справі № 917/2101/17, від 18.11.2019 року в справі № 902/761/18 та від 23.10.2019 року в справі № 917/1307/18.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.12.2023 року в справі № 910/14817/22, від 05.12.2023 року в справі № 920/659/22, від 01.12.2020 року в справі № 904/1103/20 та від 25.06.2020 року в справі № 924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В контексті наведеного суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не надано жодних належних доказів вручення відповідачу акту приймання-передачі послуг від 17.06.2024 в день його складення.

При цьому, зміст договору взагалі не передбачає можливості надсилання акту приймання-передачі для підписання замовником шляхом електронного листування, на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 - замовнику надається примірник, підписаний уповноваженим представником виконавця та скріплений відбитком печатки виконавця, за наявності.

За результатом оцінки наданих доказів, цілком вірогідним є факт отримання замовником акту приймання-передачі послуг №24064 від 17.06.2024 саме 20.06.2024, як на це вказує відповідач.

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 2.10. договору строк для підписання акту або направлення мотивованої відмови від приймання наданих послуг та підписання акту становив до 25.06.2024 включно.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач протягом зазначеного строку акт приймання-передачі послуг не підписав, мотивованої відмови від приймання наданих послуг позивачу не надіслав, і зворотного суду не доведено, в той же час акт №1 виявлених недоліків датований 26.06.2024, тобто наступним днем після спливу 3-денного строку.

Тоді як, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відтак, з урахуванням умов пунктів 2.10, 2.13 послуги за актом приймання-передачі послуг від 17.06.2024 №24064 на суму 84 320, 00 грн вважаються наданими виконавцем та прийнятими замовником.

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що оплата за надані виконавцем та прийняті замовником послуги за відповідною заявкою здійснюється замовником протягом 5 робочих днів з дати підписання сторонами відповідного акту, на підставі такого акту.

Втім, відповідач у визначений строк оплату за надані позивачем не здійснив.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем обумовлених договором послуг та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати наданих послуг підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 84 320,00 грн.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховано 3% річних в сумі 1 802, 00 грн та інфляційні втрати в сумі 7330, 54 грн за період з 23.06.2024 по 10.03.2025.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині - за розрахунком суду в сумі 1 736, 09 грн, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду прострочення.

У той же час, за результатами перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем визначених договором послуг відповідачу та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині повної оплати наданих послуг підтверджений матеріалами справи, та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

Як встановлено судом, правова допомога надавалася позивачу на підставі договору про надання правової допомоги №25/02-1Ю від 25.02.2025 (далі - договір про надання правової допомоги), укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" (далі - клієнт) та Адвокатським бюро "Грушка Олексія" (далі - виконавець).

Згідно до п. 1.1. даного договору за цим договором виконавець зобов`язується за завданням клієнта надати правову допомогу клієнту в порядку та на умовах, визначених цим договором, а клієнт зобов`язується прийняти надані виконавцем послуги з надання правової допомоги та оплатити їх вартість та фактичні витрати, необхідні для виконання даного договору, в порядку та на умовах, визначних цим договором.

Відповідно до пункту 3.1. договору про надання правової допомоги ціна договору, розмір гонорару (винагороди) виконавця, строки та порядок розрахунків погоджені сторонами та зазначені у специфікаціях (додатки до даного договору).

Специфікацією №1 договору про надання правової допомоги погоджено, що ціна договору без ПДВ складається з гонорару (винагороди) виконавця у розмірі 5 000, 00 гри без ПДВ за надання правової допомоги з питань стягнення на користь клієнта заборгованості з Акціонерного Товариства "Державний експортно-імпортний банк України" за договором, а саме: з попереднього ознайомлення та юридичного аналізу документів, наданих клієнтом, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, аналіз актуальної судової практики, формування правової позиції, розробка та складання позовної заяви з відповідними додатками (п. 2.1. договору); гонорару (винагороди) виконавця у розмірі 3000, 00 грн без ПДВ за участь у судових засіданнях (за кожне судове засідання), у тому числі за участь у судових засіданнях в режимі відео конференції (п. 2.2. договору); гонорару (винагороди) виконавця у розмірі 3000, 00 грн без ПДВ за складання процесуальних документів, не вказаних у пункті 2.1. даної специфікації (за кожен окремий документ) (п. 2.3. договору).

Актом прийому-передачі наданих послуг від 10.03.2025 сторони погодили, що виконавець виконав свої зобов`язання станом на 10 березня 2025 року, згідно положень договору про надання правової допомоги № 25/02-1Ю від 25 лютого 2025 року, а клієнт прийняв та оплатив такі послуги, згідно погодженої сторонами вартості послуг.

На підставі виставленого рахунку на оплату №25/02-1Ю-1 від 06.03.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС 24" перерахувало на користь Адвокатського бюро "Грушка Олексія" 5000, 00 грн у якості оплати правової допомоги за договором.

Судом встановлено, що Грушко О.О. є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру адвокатів України.

Таким чином, загальний розмір винагороди за договором про надання правової допомоги №25/02-1Ю від 25.02.2025 склав 5 000, 00 грн.

Частиною 4-5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Судом враховано, що відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами відповідачем не подавалось.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, враховуючи результати розгляду даної справи - задоволення позовних вимог частково, суд дійшов висновку про покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 996, 47 грн.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектний та науково-дослідний інститут по газопостачанню, теплопостачанню та комплексному благоустрою міст і селищ України "УКРНДІІНЖПРОЕКТ" (01054, м. Київ, вул. Тургенєвська, буд. 38, ідентифікаційний код 34694548) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (03065, м. Київ, просп. Любомира Гузара, 44, ідентифікаційний код 42795490) заборгованість у розмірі 84 320 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 7 330 грн 54 коп., 3% річних у розмірі 1 736 грн 09 коп., витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн 86 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 996 грн 47 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати позивачу судовий наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 25.06.2025

Суддя Л.Г. Пукшин