ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/392/25

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого - судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Кірик К.І., розглянувши в загальному позовному провадженні справу

за позовом Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, код ЄДРПОУ - 04349923, місцезнаходження 89452, Закарпатська область, Ужгородський район, селище міського типу Середнє, вулиця Закарпатська, будинок 63,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», код ЄДРПОУ - 44858321, місцезнаходження 89421, Закарпатська область, Ужгородський район, село Сторожниця, вулиця Молодіжна, будинок 9,

про стягнення заборгованості та 3% річних за договором про закупівлю,

за участі представників сторін:

від позивача не з`явився,

від відповідача не з`явився,

В С Т А Н О В И В:

Середнянська селищна рада Ужгородського району Закарпатської області (далі позивач, замовник) через систему «Електронний суд» 02.04.2025 звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 02.04.2025 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (далі відповідач, постачальник) 326273,74 грн, з яких: заборгованість за договором про закупівлю № 24 від 09.02.2024 (далі договір) у сумі 317520,00 грн, 2372,86 грн 3% річних та 6380,88 грн - інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання за договором.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на укладення 09.02.2024 між Середнянською селищною радою та ТОВ «Волинь НП» за результатами проведеної закупівлі №UA-2024-01-30-013397-а договору про закупівлю №24, згідно з яким постачальник зобов`язався передати замовнику товар дизельне паливо (Євро 5) за кодом ДК 021:20-9 «Нафта і дистиляти» за довірчим документом - талоном, а замовник прийняти і оплатити такий товар вартістю, у порядку та на умовах, визначених договором та згідно зі специфікацією, що міститься у додатку 1 до договору. На виконання умов договору замовник згідно платіжних інструкцій від 25.03.2024 №908 та від 26.03.2024 №974 перерахував постачальнику кошти в загальній сумі 790370 грн та отримав від ТОВ «Волинь НП» талони на заправку дизельним паливом на АЗС відповідача.

Однак, починаючи з 01.01.2025 відповідач не виконує своїх зобов`язань з передачі позивачу дизельного палива на АЗС за придбаними талонами, так як заправні станції (АЗС) постачальника припинили свою діяльність. Відтак у позивача відсутня можливість використати для заправки транспортних засобів придбані у постачальника серійні талони у кількості 216 штук номіналом по 30 літрів (в загальному обсязі 6480 літрів) на загальну суму 317520 грн, що є підставою звернення в суд з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Волинь НП» на користь Середнянської селищної ради заборгованості за договором за неотриманий та оплачений товар у загальній сумі 317520,00 грн, а також підставою нарахування для стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2372,86 грн та інфляційних втрат у сумі 6380,88 грн нарахованих за порушення грошового зобов`язання за договором за період з 01.01.2024 по 01.04.2025.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025.

Процесуальні дії у справі

Згідно ухвали суду від 07.04.2025 позовну заяву Середнянської селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» про стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат за договором про закупівлю №24 від 09.02.2024 залишено без руху. Встановлено позивачу 5 (п`ять) днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, про які зазначено в ухвалі.

На виконання вимог ухвали суду від 07.04.2025 від позивача 14.04.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява від 11.04.2025 про усунення недоліків позовної заяви (зареєстрована за вх. № 02.3.1-02/3479/25), до якої долучені докази усунення недоліків позовної заяви, а саме: позивачем долучено позовну заяву у новій редакції, згідно з якою позивач просить стягнути з ТОВ «Волинь НП» 317780,98 грн, що складається з суми основного боргу у розмірі 317520,00 грн та 3% річних у розмірі 260, 98 грн, а також просить зазначити у рішенні суду про нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання судового рішення, трьох процентів річних від суми основного боргу в розмірі 317520 грн 3 % річних з 23.03.2025 до моменту виконання рішення суду. До заяви про усунення недоліків позовної заяви надано докази надіслання позовної заяви у новій редакції відповідачу.

Ухвалою суду від 15.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 14 травня 2025 року.

Ухвала суду від 15.04.2025, в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи згідно з ч. 5 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) була направлена до Електронних кабінетів позивача і відповідача.

З довідок про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття провадження (з призначенням дати)» від 15.04.2025 у справі №907/392/25 (суддя Сисин С.В.) було надіслано одержувачам позивачу та відповідачу в їх Електронний кабінет. Документ доставлено до електронних кабінетів учасників справи 15.04.2025 о 19:24.

Ухвалою суду від 14.05.2025 відкладено підготовче засідання на 29.05.2025 на 11:15 годину.

Ухвала суду від 14.05.2025, в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи згідно з ч. 5 ст. 6 ГПК України була направлена до Електронних кабінетів позивача і відповідача.

З довідок про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що документ в електронному вигляді «Ст. 183 ГПК Відкладення підготовчого засідання (з призначенням дати)» від 14.05.2025 у справі №907/392/25 (суддя Сисин С.В.) було надіслано одержувачам позивачу та відповідачу в їх Електронний кабінет. Документ доставлено до електронних кабінетів учасників справи 15.05.2025 о 20:04.

16.05.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява від 16.05.2025 (зареєстрована за вх.№02.3.1-02/4753/25) про розгляд справи без участі позивача. Зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, розгляд справи провести без участі позивача.

Ухвалою суду від 29.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2025 на 14:30 год.

Ухвала суду від 29.05.2025, в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи згідно з ч. 5 ст. 6 ГПК України була направлена до Електронних кабінетів позивача і відповідача.

З довідок про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що документ в електронному вигляді «Ст. 185 ч. 2 п. 3 ГПК Закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (з призначенням дати)» від 29.05.2025 у справі №907/392/25 (суддя Сисин С.В.) було надіслано одержувачам позивачу та відповідачу в їх Електронний кабінет. Документ доставлено до електронних кабінетів учасників справи 30.05.2025 о 14:54.

У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа «Созонов та інші проти України», заява № 29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 ГПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У постанові від 07.06.2024 у справі № 904/1273/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Згідно відповідей №8731073, 8731090 від 04.04.2025 встановлено, що позивач - Середнянська селищна рада Ужгородського району Закарпатської області, та відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», мають зареєстрований електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Враховуючи приписи ст. ст. 6 і 242 ГПК України, копії ухвал Господарського суду Закарпатської області від 15.04.2025, 14.05.2025 та 29.05.2025 були скеровані позивачу та відповідачу в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету учасників справи, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду».

В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

В судове засідання, призначене на 14 год. 30 хв 18.06.2025, позивач та відповідач, будучи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання повторно не з`явились. Відповідач не подав суду до початку проведення підготовчого засідання заяв та клопотань процесуального характеру з приводу причин своєї неявки.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою суду від 15.04.2025.

Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Щодо неявки відповідача в судові засідання, то суд зазначає, що ТОВ «Волинь НП», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення підготовчих засідань та розгляду справи по суті, не уповноважило свого представника в підготовчі засідання 14.05.2025, 29.05.2025, а також для участі в розгляді справи по суті 18.06.2025.

Застосовуючи при розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.

Відтак, враховуючи неодноразову неявку без поважних причин відповідача в судові засідання, про які відповідач повідомлений судом своєчасно та належним чином; враховуючи заяву позивача про розгляд справи без участі позивача; відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Згідно з ч. 4 і 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суть спору за позицією позивача

Позивач покликається на укладений 09.02.2024 між Середнянською селищною радою Ужгородського району Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» договір про закупівлю №24, за змістом якого постачальник приймає на себе зобов`язання передати замовнику товар дизельне паливо (Євро 5) за кодом ДК 021:20- 9 «Нафта і дистиляти» за довірчим документом - талоном, а замовник прийняти і оплатити такий товар вартістю, у порядку та на умовах, визначених договором та згідно зі специфікацією, що міститься у додатку 1 до договору.

Позивач вказує, що відповідно до умов договору, товар вважається переданим продавцем і прийнятий покупцем по кількості та якості з моменту фактичного отримання товару на автозаправних станціях (АЗС), перелік яких міститься у додатку 2 до договору.

Відповідно до пункту 3.2 договору, загальна сума договору становить 790500,00 грн. (в т. ч. ПДВ 131750,00 грн.

Згідно з пунктом 5.2.1. договору, передача товару здійснюється на АЗС шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні талона.

Положеннями п. 5.2.2. договору передбачено, що довірчий документ талон, є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару.

Пунктом 4.1 договору визначені умови, відповідно до яких між сторонами здійснюються розрахунки. Зокрема на підставі підписаної видаткової накладної та рахунку, протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання на розрахунковий рахунок постачальника перераховуються кошти.

Пунктом 6.3.3. договору регламентовано, що Постачальник зобов`язується здійснювати цілодобовий та безперебійний відпуск пального на АЗС при пред`явленні талонів.

Строк дії договору до 31.12.2024 (п. 11.1. Договору), а в частині поставки товару до закінчення терміну дії довірчого документу (п. 5.1. Договору).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України.

Додатковою угодою до договору про закупівлю від 09.02.2024 №24 внесено зміни до пункту 3.1. розділу 3 «Ціна договору» та викладено у наступній редакції: « 3.1. Ціна за 1 літр дизельного палива (Євро 5) становить 49,00 грн. з ПДВ». У зв`язку із збільшенням ціни на ринку нафтопродуктів, сторони дійшли взаємної згоди зменшити кількість товару з 17000 літрів на 16132,653 літра.

Позивач стверджує, що виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, тобто здійснив оплату на загальну суму 790370,00 грн, на підтвердження чого долучив видаткову накладну №0001/0000152 від 25.03.2024 та платіжні інструкції від 25.03.2024 №908 та від 26.03.2024 №974, однак відповідачем умови договору були порушені.

Зазначає, що починаючи з 01 січня 2025 року відповідач не виконує своїх зобов`язань з передачі позивачу дизельного палива на АЗС за придбаними талонами, внаслідок чого позивач не має змоги заправити дизельним паливом (Євро 5) шкільні автобуси, які підвозять дітей учнів шкіл до навчальних закладів, які знаходяться на території громади, оскільки заправні станції (АЗС) постачальника припинили свою діяльність.

Відтак у позивача відсутня можливість використати придбані у постачальника серійні талони у кількості 216 шт.

Як вказує позивач, кількість недоотриманого товару становить 6480 літрів на загальну суму 317520,00 грн з ПДВ.

Згідно з пунктом 7.1. договору, у разі неналежного виконання своїх зобов`язань за договором постачальник несе відповідальність згідно з умовами договору та відповідно до чинного законодавства України.

У пункті 8.4. договору зазначено, якщо виникають обставини, що унеможливлюють виконання договору, сторона повинна офіційно повідомити іншу сторону, надавши відповідні підтверджуючі документи.

На момент подання позовної заяви таке повідомлення та підтвердження відсутнє, що, на думку позивача, свідчить про відсутність форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання договору.

Позивач, у період з 01 січня 2025 року до моменту подання позову до суду у телефонному режимі неодноразово звертався до відповідача з вимогою виконати свої зобов`язання за договором від 09 лютого 2024 року №24 передати недоотриманий товар обсягом 6480 літрів (залишок талонів становить 216 шт. номіналом по 30 л.) на загальну суму 317520,00 грн, або виконати свої грошові зобов`язання щодо повернення вартості недопоставленого товару.

Крім того, на адресу відповідача позивачем направлявся лист №118/01-23 від 25.02.2025 про повернення коштів, згідно з яким позивач звертався до відповідача з вимогою у термін до 10 календарних днів виконати свої грошові зобов`язання щодо повернення вартості недопоставленого товару в сумі 317520,00 грн. 13.03.2025 вказаний лист був вручений представнику відповідача. Однак, усні вимоги та вимоги, викладені у листі про повернення коштів залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

21.03.2025 на адресу відповідача позивачем було направлено лист-претензію №160/01-23 з вимогою щодо повернення коштів за невикористані талони на паливо, однак вказана претензія залишена відповідачем без будь-якого реагування.

Отже, такі обставини справи, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим через невиконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач звернувся до суду з позовом, згідно з яким просить стягнути з ТОВ «Волинь НП» на свою користь 317780,98 грн, з них: 317520,00 грн вартість недоотриманого товару за договором та 260,98 грн 3% річних, нараховані за період з 23.03.2025 по 01.04.2025.

Крім того, позивач просить встановити нарахування 3 % річних на суму основної заборгованості згідно договору про закупівлю №24 від 09.02.2024, починаючи з 23.03.2025 до моменту виконання судового рішення.

Позиція відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доказів погашення заборгованості не представив.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Відповідно до протоколу щодо прийняття рішення уповноваженою особою від 05.02.2024 Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» визнано переможцем запиту цінових пропозицій, ухвалено рішення про намір укласти договір про закупівлю з переможцем запиту цінових пропозицій.

09.02.2024 між Середнянською селищною радою Ужгородського району Закарпатської області (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (постачальник) укладено договір про закупівлю №24 (далі договір), за змістом пункту 1.1. якого постачальник приймає на себе зобов`язання передати покупцю дизельне паливо (Євро 5), (код ДК 021:20- 9 Нафта і дистиляти) згідно додатку 1 (специфікація), у власність товар паливо за довірчим документом талоном, а покупець зобов`язується оплатити і прийняти вказаний товар.

Згідно пункту 1.2. договору, найменування товару: Дизельне паливо.

Одиниця вимірювання: літр (пункт 1.3. договору).

Відповідно до пункту 1.4. договору, обсяг пального, його марка та вартісні і цінові показники узгоджуються та зазначаються сторонами у специфікації (додаток 1), яка є невід`ємною частиною цього договору. Відпуск товару з АЗС здійснюється за талоном на отримання товару, відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 року.

Згідно пункту 2.1. договору, товар вважається переданим постачальником і прийнятий покупцем по кількості і якості з моменту фактичного отримання товару згідно умов договору.

Ціна 1 літра дизельного палива становить 46,50 грн з ПДВ (пункт 3.1. договору).

Відповідно до пункту 3.2. договору, загальна сума договору становить 790500,00 грн, в т. ч. ПДВ 131750,00 грн.

Умови оплати: оплата за товар здійснюється протягом 10 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та виставленого рахунку (пункт 4.1. договору).

Згідно пункту 4.2. договору, оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника, що зазначений у розділі 13 цього договору.

Відповідно до пункту 4.3. договору, після оплати товару протягом 5 робочих днів постачальник зобов`язаний передати покупцю, а покупець зобов`язаний отримати від постачальника довірчі документи (талони) на придбану кількість ПММ, як підтвердження здійснення оплати товару.

Строк поставки товару до закінчення терміну дії довірчого документу (талона) (пункт 5.1. договору).

Згідно пункту 5.2. договору, місце поставки (передачі) товару та її умови:

5.2.1. Передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС згідно п. 1.6 шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця талона.

5.2.2. Довірчий документ талон, є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених талонах вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в талоні.

5.2.3. Умови постачання товару самовивезення. Покупець зобов`язується отримати товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі та/або накладної чи акті прийома-передачі на такі талони.

Постачальник зобов`язаний, зокрема, забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором; передати товар, якість якого відповідає умовам, установленим розділом 2 цього договору (пункти 6.3.1., 6.3.2. договору).

Відповідно до пункту 7.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

Згідно з пунктом 8.1. договору, сторона, яка порушила зобов`язання за цим договором, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання за цим договором, якщо це порушення сталося внаслідок обставин форс-мажору (непереборної сили). Обставинами форс-мажору (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, перелік яких наведений у ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього договору. Звільнення від відповідальності за цим положенням застосовується з того моменту, коли непереборна сила стала причиною порушення зобов`язання та до моменту, коли непереборна сила припинила перешкоджати виконанню обов`язку.

Сторона, виконанню зобов`язань якої за цим договором перешкоджають обставини форс-мажору, повинна не пізніше 7 (семи) календарних днів повідомити іншу сторону про початок та припинення дії таких обставин на виконання обов`язків за цим договором (пункт 8.2. договору).

Згідно з пунктом 11.1. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення його печатками сторін (за умови наявності печатки у сторони). Даний договір укладений строком по 31.12.2024 року, включно.

25.03.2024 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору про закупівлю від 09.02.2024 №24, якою внесено зміни до пункту 3.1. розділу 3 «Ціна договору» та викладено у наступній редакції: « 3.1. Ціна за 1 літр дизельного палива (Євро 5) становить 49,00 грн. з ПДВ».

У зв`язку із збільшенням ціни на ринку нафтопродуктів, сторони дійшли взаємної згоди зменшити кількість товару з 17000 літрів на 16132,653 літра. Загальна сума цього договору становить 790500 грн 00 коп. з ПДВ та залишається без змін.

ТОВ «Волинь НП» сформовано видаткову накладну №0001/0000152 від 25.03.2024, найменування дизпаливо, сума з ПДВ 790370,00 грн.

У вказаній видатковій накладній наявні підписи представників позивача та відповідача, відтиски печаток ТОВ «Волинь НП» (від постачальника) і Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області (від замовника).

У постановах від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17, від 29.01.2020 у справі №916/922/19 Верховний Суд дійшов висновку, що відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Крім того, на підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань за договором, а саме оплати відповідачу вартості товару на загальну суму 790370,00 гривень позивач надав наступні документи:

- платіжну інструкцію №908 (внутрішній номер 336211531) від 25.03.2024 на суму 749700,00 грн (згідно відомостей системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства Казначейство» оплачено 27.03.2024);

- платіжну інструкцію №974 (внутрішній номер 336451018) від 26.03.2024 на суму 40670,00 грн (згідно відомостей системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства Казначейство» оплачено 27.03.2024).

В матеріалах справи міститься залишок талонів у кількості 216 шт. номіналом по 30 л. та довідка Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської, відповідно до якої станом на 01.01.2025, залишок дизельного палива становить 6480 літрів на загальну суму 317520,00 грн.

Позивач стверджує про направлення 25.02.2025 на адресу ТОВ «Волинь НП» листа №118/01-23 про повернення коштів та вручення такого листа 13.03.2025 представнику відповідача.

21.03.2025 позивачем на адресу ТОВ «Волинь НП» направлено претензію про повернення коштів за невикористані талони на пальне №160/01-23.

Направлення позивачем на адресу відповідача претензії №160/01-23 від 21.03.2025 підтверджено долученим до позовної заяви копією фіскального чеку №447 від 21.03.2025.

Згідно відомостей трекінгу поштового відправлення №447 (з офіційного сайту оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта»), встановлено отримання 08.04.2025 відповідачем претензії №160/01-23 від 21.03.2025.

Згідно тверджень позивача відповідач не надав жодних відповідей на лист №118/01-23 від 25.02.202 та претензію №160/01-23 від 21.03.2025.

Отже, такі обставини справи, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом, згідно з яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про закупівлю №24 від 09.02.2024 у загальному розмірі 317520,00 грн та суму 3% річних у розмірі 260,98 грн за період з 23.03.2025 по 01.04.2025.

Правове обґрунтування і оцінка суду

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (далі ГК України) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, станом на день розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом з огляду на правила ЦК України та ГК України.

Частинами 1, 6 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 691 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом ч. 1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

За положеннями ст. 525 та ч. 1 ст. 526 ЦК України, ч. 1, 7 ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно пунктів 4.1.-4.3. договору, умови оплати: оплата за товар здійснюється протягом 10 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та виставленого рахунку. Оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника, що зазначений у розділі 13 цього договору. Після оплати товару протягом 5 робочих днів постачальник зобов`язаний передати покупцю, а покупець зобов`язаний отримати від постачальника довірчі документи (талони) на придбану кількість ПММ, як підтвердження здійснення оплати товару.

Відповідно до розділу 5 договору, строк поставки товару до закінчення терміну дії довірчого документу (талона). Місце поставки (передачі) товару та її умови: Передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС згідно п. 1.6 шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця талона. Довірчий документ талон, є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених талонах вважаються виконаними, при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в талоні. Умови постачання товару самовивезення. Покупець зобов`язується отримати товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі та/або накладної чи акті прийома-передачі на такі талони.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов договору здійснив попередню оплату вартості товару згідно видаткової накладної №0001/0000152 від 25.03.2024 на загальну суму 790370,00 грн, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні копії платіжної інструкції №908 (внутрішній номер 336211531) від 25.03.2024 на суму 749700,00 грн та платіжної інструкції №974 (внутрішній номер 336451018) від 26.03.2024 на суму 40670,00 грн. Вказане стало підставою для отримання позивачем від відповідача довірчих документів талонів, на отримання товару.

Однак, станом на день звернення з позовною заявою до суду, відповідачем не виконано зобов`язання щодо поставки товару на суму 317520,00 грн (залишок талонів у кількості 216 шт.).

У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань у частині фактичної поставки товару, позивач звернувся до останнього із листом про повернення коштів від 25.02.2025 №118/01-23 і претензією про повернення коштів за невикористані талони на пальне від 21.03.2025 №160/01/23, за змістом якої вимагав прийняти повернення талонів на паливо, які не можуть бути використані та відшкодувати їх вартість на розрахунковий рахунок позивача.

Так, у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20 з посиланням на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17, вказано, що, виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Частиною 1 ст. 665 ЦК України визначено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Умовою застосування положень ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, при чому, доведеної до продавця (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.11.2021 у справі №910/15963/20).

У постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.02.2023 у справі №910/5041/22, від 07.02.2018 у справі №910/5444/17 зазначено, що зі змісту ч. 2 ст. 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Аналогічні висновки щодо застування наведеної норми викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.02.2023 у справі №910/5041/22, від 07.02.2018 у справі №910/5444/17, від 14.05.2024 у справі №916/1164/23, від 09.04.2024 у справі №909/335/23, від 27.11.2019 у справі №924/277/19.

Правова природа перерахованої суми, як попередньої оплати, визначається не лише її визначенням у платіжному документі та датою платежу, а також наявністю зустрічного зобов`язання контрагента по поставці товару на цю суму відповідно до умов договору. Так, реалізація покупцем права на вимогу про повернення суми попередньої оплати означає, що він відмовився від прийняття виконання неналежно виконаного зобов`язання. Отже після пред`явлення покупцем на власний вибір продавцю вимоги про повернення сплачених коштів в якості передплати, зобов`язання останнього по поставці товару припиняється, проте у нього виникає грошове зобов`язання з повернення коштів.

Водночас аванс (попередня оплата) це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

Судом встановлено, що предметом позову в даній справі є стягнення попередньої оплати на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем оплачений товар поставлено не було.

Водночас відповідач документальних доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань за договором про закупівлю №21 від 09.02.2024 в частині фактичної поставки товару позивачу суду не надав.

Таким чином, оскільки позивач сплатив суму попередньої оплати, а відповідач не поставив товар у строки, передбачені умовами п. 5.1. договору, то у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджений, зокрема, платіжними інструкціями №908 (внутрішній номер 336211531) від 25.03.2024 на суму 749700,00 грн та №974 (внутрішній номер 336451018) від 26.03.2024 на суму 40670,00 грн, а також залишком талонів у кількості 216 шт. номіналом по 30 л. та довідкою Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської, відповідно до якої станом на 01.01.2025, залишок дизельного палива становить 6480 літрів на загальну суму 317520,00 грн.

Враховуючи вищевказані обставини та те, що відповідач не надав суду документальних доказів у підтвердження факту поставки ним товару позивачу, не надав суду свого контррозрахунку позовних вимог, хоча мав можливість скористатись відповідними процесуальними правами і надати документи в обґрунтування своєї позиції по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність законних та обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача 317520,00 грн попередньої оплати за договором про закупівлю №24 від 09.02.2024.

Щодо стягнення 3% річних

Позивач, покликаючись на приписи ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 260,98 грн 3% річних, нарахованих за період з 23.03.2025 по 01.04.2025.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо поставки товару у передбачений договором порядок і строк, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Нарахуванням позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язанні, що в даному випадку допущено відповідачем та водночас є підставою для настання для останнього відповідних правових наслідків, передбачених частиною 2 статтею 625 ЦК України.

Так, в разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Так, у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних за період з 23.03.2025 по 01.04.2025, із посиланням на невиконання відповідачем станом на 01.04.2025 грошового зобов`язання щодо повернення вартості недопоставленого товару на суму 317520,00 грн, а також на звернення позивача до відповідача з листом про повернення коштів від 25.02.2025 №118/01-23 з наведеною в ньому вимогою у термін до 10 календарних днів виконати грошові зобов`язання щодо повернення вартості недопоставленого товару на суму 317520,00 грн.

Позивач стверджує про вручення вказаного листа 13.03.2025 особисто під розписку представнику відповідача та про неповернення коштів відповідачем до 23.03.2025.

На підтвердження таких обставин позивач долучив лист на адресу відповідача про повернення коштів від 25.02.2025 №118/01-23, на якому наявний рукописні запис та підпис про його отримання 13.03.2025.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частина друга статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ГПК України.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Чинною нормою ст. 79 ГПК України впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів» встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») звернув увагу, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей та вирішуючи спір, виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.10.2011 у справі «Дія-97 проти України» зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Суд зазначає, що, оскільки відповідач не заперечив отримання 13.03.2025 листа позивача про повернення коштів від 25.02.2025 №118/01-23; позивач наголошує на врученні такого листа представнику відповідача 13.03.2025, на підтвердження чого звертає увагу на наявні в означеному листі рукописні запис та підпис про його отримання 13.03.2025; застосувавши принцип «вірогідності доказів», суд дійшов висновку про підтвердження вручення 13.03.2025 представнику ТОВ «Волинь НП» листа Середнянської селищної ради від 25.02.2025 №118/01-23, в якому представник замовника навів вимогу про повернення коштів у сумі 317520,00 грн до 10 календарних днів після отримання означеного листа. Такі ж вимоги про повернення коштів наведені позивачем у претензії про повернення коштів за невикористані талони на пальне №160/01-23 від 21.03.2025, у якій наявний рукописний запис та підпис про отримання листа 21.03.2025 директором ТОВ «Волинь НП».

Щодо цього, суд звертає увагу, що згідно зі ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 253 ЦК України унормовано, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 наведено висновок, за змістом якого, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, у тому числі зроблений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Верховний Суд у постановах неодноразово висловлював позицію стосовно того, що з огляду на вимоги частини п`ятої статті 236, статей 86, 237 ГПК України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (постанови Верховного Суду від 28.01.2019 у справі №922/3782/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.11.2023 у справі №904/464/23).

На підставі зазначеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно здійснено нарахування 3 % річних з 23.03.2025 по 01.04.2025 на суму заборгованості 317520,00 грн, яка не сплачена відповідачем у строк до 20.03.2025, враховуючи вимоги листа позивача про повернення коштів від 25.02.2025 №118/01-23, а також приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України про обов`язок боржника виконати зобов`язання у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Щодо цього, суд зазначає, що, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України про обов`язок боржника виконати зобов`язання у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги; враховуючи отримання представником відповідача 13.03.2025 листа позивача про повернення коштів від 25.02.2025 №118/01-23, з урахуванням наведеного у відповідача був обов`язок по поверненню коштів у сумі 317520 грн до 20.03.2025, а тому з 21.03.2025 відповідач є таким, що порушив зобов`язання по поверненню означених коштів.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3 % річних, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування з 23.03.2025 по 01.04.2025, суд виснує про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 260,98 грн 3% річних.

Щодо нарахування процентів до моменту виконання судового рішення

Відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Правовий аналіз наведеної вище норми чинного процесуального законодавства свідчить про те, що остання передбачає право суду зазначити про нарахування відсотків або пені у рішенні про стягнення боргу.

Вимога позивача про зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення за своєю правовою природою є клопотанням заявленим до суду, задоволення якого позбавить необхідності позивача у повторних зверненнях до суду з вимогами про стягнення 3% річних після ухвалення рішення.

У відповідності до частини 11 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі.

З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку про можливість застосування у даному випадку механізму нарахування трьох відсотків річних на суму боргу 317520 грн відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України.

У той же час, таке стягнення трьох відсотків річних підлягає застосуванню органом (особою), яка здійснюватиме примусове виконання рішення суду у даній справі, за період з 02.04.2025 і до моменту виконання цього рішення в частині сплати основного боргу, а не з 23.03.2025, так як розмір 3% річних за період з 23.03.2025 по 01.04.2025 стягнутий згідно даного рішення суду.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити органу (особі), яка здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати боргу, три відсотки річних нараховуються на залишок заборгованості.

Щодо обґрунтованості рішення

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ст. ст. 13 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Розподіл судових витрат

Згідно платіжної інструкції №1101 (внутрішній номер 414251264) від 01.04.2025 при подачі позову про стягнення 317520,00 грн та 260,98 грн 3% річних, тобто всього 317780,98 грн позивачем сплачено судовий збір у сумі 3915,28 грн.

Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).

З положень ч. 1, п.п.1, п.п. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» слідує, що судовий збір за розгляд немайнових вимог складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за розгляд майнових вимог - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як було вказано вище, при подачі позову про стягнення 317780,98 грн позивачем сплачено судовий збір у сумі 3915,28 грн згідно платіжної інструкції №1101 (внутрішній номер 414251264) від 01.04.2025.

Позовна заява у справі подана в електронному вигляді через систему «Електронний суд».

Оскільки позивачем позовну заяву подано в електронній формі, застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, у зв`язку чим за подачу означеного позову позивач мав сплатити 3813,38 грн. А тому саме вказана сума судового збору покладається на відповідача, виходячи з наведеного розрахунку.

У той же час, сума зайво сплаченого судового збору 101,90 грн може бути повернута виключно за клопотанням особи, яка його сплатила.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (код ЄДРПОУ - 44858321, місцезнаходження 89421, Закарпатська область, Ужгородський район, село Сторожниця, вулиця Молодіжна, будинок 9) на користь Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області (код ЄДРПОУ - 04349923, місцезнаходження 89452, Закарпатська область, Ужгородський район, селище міського типу Середнє, вулиця Закарпатська, будинок 63) 317780,98 грн (триста сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят гривень 98 копійок), з яких: 317520,00 грн (триста сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять гривень 00 копійок) основний борг за договором про закупівлю №24 від 09.02.2024 та 260,98 грн (двісті шістдесят гривень 98 копійок) 3% річних за порушення грошового зобов`язання за договором, а також 3813,38 грн (три тисячі вісімсот тринадцять гривень 38 копійок) у повернення сплаченого судового збору.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.06.2025 у справі №907/392/25 здійснювати нарахування трьох процентів річних, починаючи з 02.04.2025 на суму основного боргу в розмірі 317520,00 грн (триста сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять гривень 00 копійок) до моменту виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Розрахунок 3% річних здійснювати за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду 317520,00 грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя С.В.Сисин